Мари Кордоние
Катрин

Превод от английски: Верка Филева, 1995

chitanka.info

I

Слънцето стоеше вече косо, но все още беше прекалено горещо за каквато и да било физическа работа. Сами Мендес се изправи и обърса потта от челото си с опакото на изцапаните си с боя ръце.

Погледът му попадна на облак прах, който се издигаше на пясъчната ивица в посока към фермата на Меткинс, и той веднага пусна обратно четката в кофата с боята.

— Катрин, погледни! Възможно ли е това да са Ред и момчетата? Те всъщност искаха да вечерят в Ейпъл Вали и да тръгнат едва когато захладнее!

Катрин Галуей последва примера му и изправи изморените си рамене… Тя бутна шапката, която скриваше косите й, малко назад към тила и присви очи. Имаше чувството, че усеща всяка част на тялото си. Този проклет навес се оказа значително по-голям, отколкото първоначално бе изглеждал. Катрин потисна въздишката си и вместо това подсвирна тихо.

— Как можеш да сбъркаш таратайката на Ред с нов-новеничък рейндж роувър, Сами? Зле ли ти се отразява пустинният климат?

Колите с четиритактов двигател не бяха новост, даже на края на пустинята Mojave, но луксозните модели с цвят син металик се считаха за рядкост.

„Още едно от онези момчета, което се е объркало, изпробвайки новата си играчка при пустинни условия — помисли си Катрин. — Бас държа, че само ще ни попита откъде се минава за Ейпъл Вали.“

Огромната област за отдих Ейпъл Вали се намираше на няколко мили оттук, но при обитателите на фермата често пристигаха заблудили се туристи. И Сами, който през семестриалната ваканция работеше навън, вече имаше опит с тях.

— Ако мислиш…

Беше разочарован и Катрин потисна усмивката си. Тя не му се сърдеше, че се опита да се измъкне от досадното боядисване. В края на краищата и тя се насилваше да издържи. Фермата на Меткинс бе каца без дъно. Всеки ъгъл, който те подновяваха, разкриваше други, още по-лоши повреди.

Междувременно всъдеходната кола приближи и спря меко до тях. От отворения прозорец на шофьора се подаде главата на мъж, чието загоряло от слънцето лице беше покрито наполовина от големи слънчеви очила.

— Здравейте, момчета! — поздрави той вяло. — Можете ли да ми кажете дали това е фермата на Меткинс?

Катрин не сметна за необходимо да изяснява заблудата му по отношение на собствената й персона. Нямаше нищо против това, че той ги вземаше за двама бояджии.

— Разбира се, сър! — Тя се вмъкна в предложената роля и се опита да говори с плътен глас. — Обадил ли сте се? Д-р Мендес позволява родителски посещения само ако преди това сте се уговорили с него.

Непознатият махна слънчевите очила и Катрин забеляза, че бе значително по-млад, отколкото си бе помислила заради грубия му глас. Навярно бе в началото на четиридесетте.

— Кой, по дяволите, е д-р Мендес, момче? — измърмори той неволно. — Нямах представа, че фермата е обитавана.

Катрин пъхна ръце в джобовете на измърсения си гащеризон, който носеше върху тениска с неустановен цвят. Какъв арогантен съвременник! Тя се вгледа от височината на своите сто шестдесет и четири сантиметра в сиво-зелените очи, които я изучаваха от изтърканата шапка до огромните гумени ботуши.

— А какво тогава търсите тук, след като не идвате при д-р Мендес? — отговори бавно с едно провокиращо копие на неговата интонация.

Погледът му показваше ясно, че е изненадан. Явно не бе свикнал някой да му противоречи.

— Окей, малко човече — каза той, хилейки се. — Не ме вземай веднага на рогата си. След като тази сбирка от полусрутени декори е фермата на Меткинс, бих искал малко да я поразгледам. Нещо против?

— Известно количество — процеди Катрин, подразнена от надменния му вид. — Увеселителните паркове са в Ейпъл Вали. Фермата на Меткинс е частно владение и ние не смятаме за особено забавно, когато външни лица си тикат гагата при нас. Или вие сте от младежката служба? Мога ли да видя паспорта ви?

Той повдигна вежди. Изненадата му беше съвсем естествена.

— А защо? Да не си избягал от дома, малкият? Не бих се изненадал, че имаш затруднения, щом като с всички възрастни разговаряш с този тон. По-добре бъди малко по-учтив, защото в противен случай някой просто ще те постави на колене!

Комедията с припознаването вече не беше смешна за Катрин. Към това се прибави и фактът, че той засягаше тема, към която бе особено чувствителна.

— Заканвате ли ми се? — изсъска тя сърдито. — Тези полусрутени декори, както много добре се изразихте, са пълни с деца, отхвърлени от света на големите, които вярват, че може да се възпитава с удари и сила. Не е изкуство да се правиш на бизон пред някой, който е по-малък или по-млад.

Катрин усети сама, че реагира прекалено рязко, но нещо в този мъж я вбесяваше и събуждаше в нея желанието да наруши невъзмутимото му спокойствие и самоувереност. Как само седеше този арогантен надут пуяк в колата си за двадесет хиляди долара! Той не допускаше да го провокират! Напротив — смееше се от удоволствие.

— Във всеки случай ти ми изглеждаш по-скоро скорпион, отколкото бизон, малкият. А сега край на глупостите, нямам никакво желание да се дуелирам с тебе. Пристигам от Лос Анжелис, казвам се Норман Лонг. Ако моят адвокат ме е информирал правилно, то тогава тази сбирщина от съборетини от известно време ми принадлежи.

От шока при това съобщение Катрин остана като втрещена. Сами подскочи.

— Невъзможно! — протестира той темпераментно. — Бил сключи договор за наем с една стара дама, която живее в Биг Беър сити. Не е ставало дума изобщо за някакъв мъж или адвокат!

Макар да смяташе дискусията за излишна, посетителят се постара все пак да обясни.

— Мисля, че имаш предвид моята леля Джудит. Преди месец тя почина, и аз съм единственият й наследник. Честно казано, не ми е идвало на ума, че ще трябва да се грижа и за тази развалина. Мислех си, че отдавна е продала фермата. Така, а сега искам да разгледам моето великолепно наследство на пълно спокойствие. Окей?

Катрин се изкашля нервно.

— Вие какво… имам предвид, знаете ли вече как ще продължава това? Ще продължите ли договора за наем д-р Мендес?

Неговата въздишка само доказа, че фактически я смяташе за слабичък, досаден и прекалено любопитен чирак художник, който се опитва да спре един възрастен да направи онова, което възнамерява.

— О, момче, ти си твърдоглавец! Вярваш ли, че ще обвържа моите планове просто така с твоите лунички? Е, сега искам да говоря с д-р Мендес и с никой друг. Къде да го намеря?

— В главната къща.

Катрин сви юмруци в джобовете, докато заминаващата кола се обви в облак прах.

— Ела, не се вълнувай — опита се Сами да я успокои. — Ние имаме договор. Бил трябва само да покаже на новия собственик документите и всичко ще бъде наред.

Катрин изпухтя презрително.

— Сами Мендес, много добре знаеш, че твоят по-голям брат е един от най-добрите психолози в Калифорния. Той е учен, при това идеалист, изпълнен с благост и безкрайно търпение, който вярва в доброто у човека. По-рано със сигурност би бил канонизиран. Но аз се опасявам, че ако този г-н Лонг е само наполовина толкова хитър, колкото мисля, то след три седмици проектът „Мендес фемили“ ще бъде в пустинен прах и няма да има покрив над многото си глави.

Тя не изпускаше от очи фигурата, която слезе пред главната къща и с два спортни скока взе стъпалата към верандата. Сами не схващаше защо беше толкова черногледа.

— Ти вещаеш катастрофи преди още нещо да се е случило. Този Лонг обаче е симпатичен. Сигурен съм, че с него може да се говори.

— Мили боже — вдигна рамене тя, — колко си наивен, Сами! Не можеш ли да разпознаеш на твоите двадесет години вълка в овча кожа? Норман Лонг е леденостуден и хитър! Когато те ядоса, спомни си за мен.

Сами бе очевидно раздвоен между нормалните си чувства и безкритичното боготворене, което изпитваше към Катрин. Неговото тясно, напрегнато лице с доверчиви тъмни очи беше като отворена книга за младата жена. Увлечен по нея от първата им среща преди почти дванадесет месеца, той не губеше надежда един ден тя да се омъжи за него. А протестите й, че с двадесет и деветте си години е много стара за него, и че не го обича достатъчно, той просто не искаше да приеме.

Според формата Катрин смяташе неговото възхищение за ласкаещо, досадно, или глупаво и се опитваше да не го наранява с постоянните си откази. В момента обаче нямаше нерви за една от обичайните дискусии.

— Най-добре е да довършиш навеса сам — изкомандва тя късо. — Трябва да видя дали по някакъв начин бих могла да подпомогна Бил срещу този Лонг.

Драматичната въздишка на Сами достигна най-дълбоката си точка. Нанасянето на боята върху прогнилите дъски наистина не беше работа за един художник, а по-скоро занимание, което бе поносимо, докато Катрин Галуей работеше до него. Но сега тя тъкмо отиваше към главната къща…

* * *

Синият рейндж роувър бе паркиран точно пред входната врата и Катрин хвърли един любопитен поглед вътре. Освен разпечатаната опаковка ментови бонбони, скъпи слънчеви очила, карта на страната и три касети с музика, не намери необходимото доказателство за някаква слабост на притежателя им.

Тя бутна открехнатата врата към всекидневната. Двамата мъже, които очевидно току-що се бяха поздравили, тъкмо сядаха. Никой не я забеляза. Това й даде време да огледа новодошлия.

Противоположността между гост и домакин беше очебийна. До закръгления и добродушен Бил Мендес Норман Лонг изглеждаше изненадващо едър и атлетичен. Малко му оставаше да се удари в ниския дървен таван на стаята. Бил, който бе с половин глава по-висок от Катрин, в сравнение с него изглеждаше джудже. Лонг бе калифорниец, наследил от мексиканските си прадеди черните къдри и тъмните очи.

Катрин се намръщи. Вярно, чужденецът изглеждаше дяволски добре, а ленивостта, с която бе кръстосал дългите си крака пред изтърканото кожено кресло, издаваше силна воля, но това бе всичко. На двадесет и девет години човек не можеше да бърка атрактивност с елегантност!

Тя инстинктивно схвана, че този мъж не можеше да бъде изненадан лесно. Той би наложил волята си, независимо от средствата, необходими за това. Но имаше и още нещо в него. Някакво обаяние, което я плашеше и което караше гърлото й да пресъхне, сякаш някой неволно я бе стиснал с ръка.

Най-после Бил Мендес я забеляза.

— Катрин! Колко хубаво, че дойде. Мога ли да ти представя Норман Лонг? Както научавам, той е новият собственик на…

Тя се приближи с мързелива походка и се отпусна на облегалката на креслото на Бил. Докато го прекъсваше с приятелско движение на ръката, с поглед фиксираше Норман Лонг. Отказа се да преправя по-нататък гласа си и мелодичният й тембър прибави още едно неизвестно в главоблъсканицата на госта.

— Не е необходимо, Бил! Вече имах удоволствието да се запозная с господина!

— Така ли? — Погледът му доказваше, че отчасти бе наясно с нещата. — Доколкото разбирам, той и представа няма кой стои пред него?

Но и Норман Лонг не бе вчерашен.

— Нямам — потвърди той. — Какво би станало, ако ми помогнете да попълня моя информационен дефицит, докторе?

Бил кимна.

— Вие говорите с д-р Катрин Галуей, мистър Лонг. Моята най-добра сътрудничка, макар понякога да прекалява с шегите. Всъщност трябва ли да носиш на главата си това допотопно нещо, Катрин? Така изглеждаш като едно от момчетата. А какво имаш на лицето си? Грим или боя?

Тя не се разсърди на подигравката му.

— Е, хайде, Бил. Кое предпочиташ: пребоядисан навес за приборите или добре поддържана колежка? И двете заедно са много трудни за осъществяване…

Тя махна шапката от главата си и чу как Норман Лонг пое дълбоко въздух. По-малка бе изненадата му от това, че бе жена, отколкото реакцията му при вида на гривата й, която се изплъзна от фибите и обгърна раменете й. Плътни и копринено лъскави, русите къдрици сякаш поставяха главата й в рамка. Това впечатляващо украшение Катрин обикновено вдигаше на кок, който я правеше много сериозна.

— А на кого натресе сега въпросния навес? — попита Бил.

Тя погледна внезапно мръсните си нокти.

— На твоя малък брат…

— Ах! — Бил се бореше с усмивката. — Брутално. Ако той и от това не научи нищо за жените, не може повече да му се помогне.

В този момент Катрин осъзна, че гостът не я изпускаше нито за секунда от очи.

— Сега, господин Лонг — обърна се Бил отново към него, — виждате, че всички помагат да приведем фермата на Меткинс отново в състояние за обитаване. Това би трябвало да ви харесва като нов собственик…

— По-скоро ме учудва — гласеше отговорът. — Защо не пилеете енергията си на някой по-доходен обект? Ще изминат години, докато направите от тези руини нещо разумно. А ако и двамата сте лекари, защо влачите болни деца в тази пустош? Доколкото зная, следващата клиника е отдалечена на мили оттук.

— Ние не сме обикновени лекари — намеси се съвсем сериозно Катрин. — Бил и аз сме психолози. Аз например работя в детското отделение на „Кенеди Мемориал хоспитал“ в Лос Анжелис. Проектът „Мендес фемили“ е частна инициатива, с която искаме да дадем на засегнатите деца и младежи нещо повече от място за живеене. Те трябва да получат доверие към живота, да се научат как да си поставят и достигат цели. Фермата е една задача, едно предизвикателство, ако щете дори и диверсия. Тези деца не познават съвместния живот, било защото техните възпитатели нямат пари или точно обратното — имат прекалено много. Общото за всички е, че са отритнати, пренебрегнати, дори и измъчвани.

— Това е добре — упорстваше Норман Лонг. — Но защо го правите в края на пустинята Mojave? Би било по-разумно да си вършите работата в Лос Анжелис, а не на края на света.

— Естествено! — Катрин излезе от кожата си заради неговото неразбиране. — За да можете спокойно да продадете фермата и да не се натоварвате с излишни скрупули, нали? — Явно всичките й спонтанни предразсъдъци относно този мъж се потвърждаваха.

Бил Мендес почувства напрежението между тях и се намеси.

— Имам предложение, мистър Лонг, ако имате време. Защо не останете тук до утре и да видите на практика как изглежда нашата работа? Ние не сме хотел с пет звезди, но можем да предложим една стая за пренощуване и пълен пансион. Ще вземете решение, когато видите как върви при нас…

Катрин усети, че Лонг я гледаше отстрани. По гърба й полазиха тръпки и събудиха в нея детското желание той да приеме поканата. Вярно, беше непоносимо арогантен, самонадеян и обезпокоителен за нейния душевен мир, но тя не можеше да понесе мисълта, че той просто така щеше да си замине. Какво беше това, което я омагьоса, привлече и смути?

— Окей, съгласен съм. Само да не ви създавам проблеми, ще остана с удоволствие…

Катрин въздъхна облекчено. Защо се радваше? Само защото искаше да му покаже, че би могла да изглежда и другояче — без пръски от боя и панталони? Това ли беше единствената причина?

II

Не за първи път Катрин бе доволна от факта, че във фермата на Меткинс, въпреки цялата й занемареност, имаше използваема баня с душ и вана. Собственият водоизточник решаваше проблема с водата, а резервоарът върху покрива се нагряваше от слънцето през целия ден, така че луксът беше пълен. Към това се прибавяше и фактът, че младите хора още не се бяха върнали от излета си, и на никого нямаше да пречи, ако тя блокираше банята за един час.

Катрин върза косата си с една кърпа назад и се потопи до брадичката в благоуханния облак от кремовидна пяна. Топлината премахна следите от мускулна треска между плешките й и намали напрежението, което изпитваше, откакто Норман Лонг дойде във фермата.

Тя се принуди по възможно най-ясен начин да анализира чувствата си.

„Не се дръж като питомно зайче, което трепери пред вълшебника, Катрин Галуей! — предупреди се сама. — Ядосваш се, защото Норман Лонг заплашва работата ти, или за това, че те завладя като мъж?“

Свикнала да бъде критична към себе си, тя трябваше честно да си признае, че последното беше вярно. Много отдавна не й се бе случвало. По-точно казано, всъщност от четири години, откакто д-р Питър Моралт загина. След приключване на следването си той бе предпочел да стане автомобилен състезател, вместо да се грижи за работа. Неговата страст се бе превърнала в неизбежна съдба.

Катрин удари нетърпеливо срещу една купчина пяна. За какво бяха тези сантиментални спомени? Може би това беше само далечна прилика с Питър, която я влечеше към Норман.

Норман беше не само интелигентен. Допадаше й аурата на непреодолима сила, която го обкръжаваше.

Това нямаше нищо общо с широките му рамене и мускулите, които предполагаше, че има под небрежната памучна тениска. Той създаваше впечатление, че е мъж, който може да издържи в цивилизацията, също както и в пустошта.

„Но какво означава това, скъпа? — упрекна се тя. — Искаш ли да го сложиш в списъка на мъжете, които би взела на самотен остров? Би ли ти доставяло удоволствие да го виждаш да трепти пред хубавата Катрин Галуей, или самата ти си вече подпалена?“

Трудно й бе да отговори на тези въпроси в този момент. Тя се потопи и концентрира вниманието си върху измиването на косата.

Когато се появи загъната до върха на носа в хавлията и с тюрбан на главата, Бил Мендес вече я очакваше.

— Ще дойдеш ли с мен в кабинета?

— Какво се е случило? Говориш ли с удоволствие с египетски мумии? — пошегува се тя и го последва.

— Трябва да обсъдим нещо, преди да е започнал адът тук. — Бил се подпря върху шкафа с картотеката и се обърна към нея. — Какво мислиш за нашия нов собственик?

Катрин завъртя очи.

— Нямаш ли по-лесен въпрос за една стара жена?

— Е, хайде, ти най-бързо намери път към него!

Тя се сгуши по-дълбоко в хавлията и сбърчи чело.

— Какво те кара да мислиш така?

— Фактът, че той ми наду главата да пита коя е Катрин Галуей, след като ти затвори след себе си вратата. Още една жертва на твоя ореол на светец.

Шегата с необикновения цвят на косата й бе стара закачка между двамата и Катрин му се изплези.

— Ако ме питаш, този мъж се интересува само от състоянието на сметките си и своето благополучие и от нищо друго — промърмори тя по-скоро между другото.

— Ето това се казва дипломирана психоложка — простена Бил. — Норман Лонг трепка на твоята въдица, повярвай на стария човек, аз познавам симптомите.

Нещо тягостно събори Катрин върху стола й.

— И защо ми казваш това? Искаш да ме поздравиш за моите свойства да умъртвявам мъже ли?

— Катрин, не се прави на по-глупава, отколкото си! Трябва ли да ти обяснявам тепърва колко е важен Лонг за нас? Че цялата ни работа зависи от това ние да останем тук?

— Не трябва, но какво общо има това с мен?

Тя вече предполагаше какво имаше предвид Бил, но не беше подготвена да направи и най-малък намек за това.

— Ти не трябва да го отблъскваш, Катрин. Пофлиртувай малко с него. Ти си в състояние да завладееш един мъж и в случай на нужда да го отстраниш, когато стане критично. В края на краищата ти упражняваш тази игричка непрекъснато със Сами, или не?

Според Катрин сравнението не беше удачно.

— Ти си луд, Бил. Твоят малък брат е тийнейджър, между нас казано, почти още дете и едва ли можеш да го сравниш с мъж като Норман Лонг. Него никой не може да го води за носа.

Бил приседна на ръба на бюрото пред нея.

— Не казвам, че трябва да се омъжваш за него, а само да пофлиртуваш. Точно толкова, че да прояви интерес към работата ни и да се откаже да продава фермата на Меткинс. Който може да си позволи неговата кола, сигурно не разчита на наема или на печалба от продажбата на фермата. Вероятно той държи на спокойствието си и ако успеем да го убедим, че ще се грижим вместо него, докато живеем тук, имаме реален шанс да останем.

Катрин не се чувстваше добре в изкъпаната си кожа. Тя схвана мотивите на Бил, но нямаше желание да играе главната роля в тази игра.

— Изглежда като доста отвратителен номер, нали?

— Зависи от тебе. Трябва ли да ти разказвам нещо за изкуството на флиртуването? Кой от нас двамата има славата на ледена принцеса, която подлудява всички и никого не допуска до себе си на една ръка разстояние?

Катрин почервеня леко и подръпна тюрбана си.

— Болнични клюки. Ти знаеш обаче…

— Окей, не се обиждай — омекна Бил. — Става дума за едно добро дело. Ние сме на път да успеем, и ако сега спрем, всичко пропада.

— Знам, знам… — Тя стана. — Не ти обещавам нищо, Бил. Но ще се опитам да помисля върху думите ти, окей?

И изчезна в стаята си, преди да е успял да я последва.

* * *

Малката чанта, която Катрин бе взела със себе си във фермата за уикенда не съдържаше голям избор от модни неща. В края на пустинята се носеха практични джинси, тениски, а вечер топъл пуловер. Но самият факт, че остави косите си разпуснати и предпочете черните джинси и стоманеносиния ръчно плетен пуловер, издаваше старанието й да се хареса.

С високите каубойски ботуши Катрин изглеждаше още по-малка от следобеда, но Норман Лонг имаше очи само за тясното момичешко лице, което без пръските боя имаше кадифена, почти прозрачна кожа. Пълните, леко очертани устни, правият малък нос и огромните виолетови очи контрастираха с енергично очертаната брадичка, намекваща за своенравие.

Тя го откри на покритата дървена веранда, където залязващото слънце обгръщаше фигурата му в рамка от червеникав пламък. Под навеса Сами продължаваше досадното си занимание и в пристъп на състрадание Катрин изсвири пронизително. Това означаваше да остави работата както си е. Темпото, с което той изпълни подканването, я накара да се засмее. Но дълбоката облекчителна въздишка не идваше от него, а от Норман Лонг.

— Едва сега ви разпознах — добави той. — За един миг не бях сигурен. Вие наистина разполагате с таланта на хамелеон, д-р Галуей!

Тя повдигна рамене.

— Казвайте ми Катрин. Тук никой не използва докторската титла. Тя само би плашила момчетата…

— Окей, Катрин. Моите приятели ме наричат Норман.

— Е, дали ще станем приятели все още не се знае…

Катрин веднага съжали за думите си. Той направи крачка към нея и стомахът й се сви, а фините косъмчета по кожата й настръхнаха. Парфюмът му сякаш се смеси с нейния в един облак, който ги отдели от останалия свят. Беше съвсем сигурна, че трябва да пъхне ръцете си в джобовете на панталона, за да не се опита да го докосне:

— Хей, Катрин. Аз съм почти готов. Искаш ли нещо от мене?

Гласът на Сами я изтръгна от вълшебството и тя му се усмихна автоматично.

— Не, Сами, смятам, че е време да приключим. Можеш да вземеш душ, преди да са дошли Ред и останалите.

Младежът я поглъщаше с очи.

— Добра идея. За бога, ти изглеждаш отново страхотно, Катрин. Като картина на Сезан…

— Съвсем не знаех, че е рисувал момичета с джинси…

Ироничната забележка на Норман накара Сами да почервенее.

— Какво търси пък този тук? — промърмори той и изчезна.

— Има ли някой в тази ферма, който да не е влюбен във вас? — подсмихна се Норман.

— О, сигурно. — Катрин се ядоса на сарказма му. — Ред смята жените са прокълнати, досадни и ако зависеше от него, би ги ликвидирал. Ако искате, мога да ви разведа малко — предложи му и тръгна към стълбите. — Щом залезе слънцето, бързо ще се стъмни и няма да можете да видите нищо повече.

Катрин не забелязваше, че докато я следваше, Норман по-малко се възхищаваше на сградите, отколкото на силуета на нежната й фигура.

Тя посочи към някогашните конюшни.

— Там обзаведохме мебелна работилница. Под ръководството на Ред момчетата направиха сами по-голямата част от обикновените мебели, с които е обзаведена фермата…

— Моята леля тук отглеждаше два стари коня, върху които преди много време съм се учил да яздя — каза тихо Норман.

Катрин се обърна.

— Тогава вие познавате това място по-добре от мен, защо ме карате да ви обяснявам като на чужденец?

— Навярно защото искам да бъда насаме с вас, без да се появи д-р Мендес или ревнивият бояджия и да пречат…

— Ах, да…

Леко затаила дъх, Катрин се опитваше да запази дистанция между себе си и този заплашителен великан. Но краят на някогашните поилки за конете й обърка плановете. Тя трябваше да спре.

— Знаете ли, че сте абсолютно неповторима, Катрин? Можете да впечатлите един мъж без помощта на модни дрехи и грим. Вие сте чудно същество, истинска фея…

Той докосна косите й, които прошумоляха под дланите му, и нещо се надигна като внезапен остър пламък в нея. Не знаеше дали бе възмущение, или нещо друго.

— Нищо подобно. Аз съм Катрин Галуей и съм типичен представител на двадесетото столетие, мистър Лонг!

— Не бяхме ли се разбрали за Норман?

Ръката му я галеше по-надолу и докосна част от топлата кожа между пуловера и врата. Катрин настръхна. Дали бе забелязал бързото туптене на вената й до неговия палец? Норман се оказа така близо пред нея, че тя усети дъха му на челото си и трябваше да повдигне глава назад, за да може да го гледа. Тъмносиният й поглед се потопи в очите му, които при това осветление бяха загубили зеления си цвят. Студени, блестящи и страстни, те се спряха върху формата на устата й. Неволно устните й се отвориха и тя ги облиза.

Внезапна слабост разруши стабилността на тялото й и тя политна от само себе си срещу твърдата планина от мускули и мъжка сила. Ръката му притисна гърба й така плътно, че тя усети почти болезнено грубата плетка на пуловера върху голата си кожа.

Катрин не се бранеше срещу целувката, която покри треперещите й устни. Това беше един топъл, нежен и галещ опит. Норман бе готов да се отдръпне и при най-малкия отблъскващ жест от нейна страна, но тя остана пасивна. Само устните й сякаш имаха собствен живот — нежни и меки, те отговаряха, чувстваха. Бе напълно объркана, а това я правеше слаба и необикновено съблазнителна.

Той престана да я целува, но не я пусна. Устата му рисуваше формата на скулите й, докосваше челото й.

— Ти си прекрасна, Катрин. Ако не внимавам, ужасно бих се влюбил в теб…

Младата жена притвори клепачи и усети, че първото пламъче се бе превърнало в буен огън.

„Боже господи, как е възможно да изпитвам, въпреки моето образование, възпитание и въздържание, такова животинско чувство към този мъж?“ Това беше като пареща болка, която я разяждаше отвътре и помиташе всички колебания.

Засрамена от еднозначността на мислите си, Катрин наведе глава. Едва сега усети напрежението на мускулите му под дланите си, които несъзнателно бе опряла на гърдите му. Да не си бе загубила ума?

— Защо се страхуваш от мен? — попита тихо Норман. — Не искам да ти причинявам болка.

— Аз не се страхувам от вас — бранеше се тя студено.

— А тогава от кого?

— От мен самата…

Изплъзна й се, преди да успее да преглътне думите. Това бе самопризнание за готовност, каквато никога през живота си не бе усещала.

— Катрин…

Този път целувката бе много далеч от нежността. Страстта пламна като искра помежду им. Тя се разтвори за езика, който несмущавано изследваше устата й и я накара да се бори за въздух. Светът наоколо престана да съществува…

— Е, сега вече вярвам, че всичко се обърква! Това не е ли Док Айсберг, който е натиснал зад обора едно момче?

Мърморещият старчески глас заля Катрин като кофа студена вода. Тя се стресна и отблъсна Норман с не предполагана сила.

— Ред! Вие сте вече тук? — попита пресипнало.

Ред Милър хвърли изучаващ поглед към Норман и към бръчките на лицето му се прибавиха, още няколко.

— Очевидно прекалено рано, моето момиче! Не би ли било по-добре, ако момчетата не те сварват с твоя приятел. Той не ти ли нарушава душевния мир?

Катрин пламна цялата. Какво общо имаше това с нейния душевен мир? По дяволите всички мъже, независимо дали се казват Ред, Сами или Норман!

Тя се обърна и хукна през двора към къщата. Не й беше съвсем ясно дали бягаше от двамата, или от самата себе си.

III

Вечерята бе сервирана както обикновено в кухнята на фермерската къща и Катрин с удоволствие би я пропуснала, но не го направи по две причини. Първо, Ред Милър трябваше да се откаже от тъпите си шеги, и второ, Норман Лонг не биваше да си помисли, че случаят зад оборите я е извадил, макар и за малко, от равновесие.

Въпреки старанието си, тя не усещаше вкуса на храната и беше доволна, когато другите взеха чиниите й. Вече имаше претекст да стане.

— Остави, Ред — обърна се тя към Милър. — Днес поемам кухненското дежурство.

Това сякаш бе сигнал за по-младите обитатели на фермата и те като по команда напуснаха помещението. Катрин се оказа сама пред планина от чинии и прибори. По-точно, не съвсем сама. Норман Лонг се облегна до нея на мивката и започна да ги подсушава с мълчалива методичност.

Тя се окашля.

— Не е необходимо да го правите, Норман. Вие сте наш гост.

Смущаваше я, че Бил и останалите я бяха оставили сама с него съвсем демонстративно. Ако не бе съвсем загубен, тази маневра трябваше да му се набие на очи. Но тя напразно очакваше неговите цинични забележки. Норман изглеждаше напълно доволен от себе си и света, докато трупаше чистите чинии една върху друга и я наблюдаваше под око. Струваше й доста усилия и самообладание, за да не хвърли четката във водата и да избяга.

Катрин се замисли над ситуацията, в която се намираха. Двамата работеха мълчаливо един до друг така, сякаш се познаваха от години. Това създаваше илюзия за измамна хармония, която правеше от тях двойка.

Тя не бе сигурна дали тази мисъл й беше така неприятна!

Най-сетне Катрин пусна водата да се изтича и си избърса ръцете. Без да поглежда Норман, тя благодари за помощта.

— Беше удоволствие за мен. Мога ли да ви поканя на една разходка на лунна светлина? Много отдавна не съм бил нощем в пустинята…

„Сама? С него? В никакъв случай!“ — беше категорична. Тя формално се застрахова:

— Съжалявам, но днес беше дълъг ден за мен. Изморена съм. След като познавате тази местност добре, не ви е необходим екскурзовод. Лека нощ, Норман!

— Лека нощ, Катрин!

Това ли беше всичко? Никакъв опит да я задържи? Никаква молба, дори целувка? Добре, тя отклони молбата, оспори целувката и не се остави да я уговаря. Но това, че той не направи опит да я изпрати, я нарани. Още повече я заболя, когато видя погледа на сребристосивите му очи. Приличаше на доволен котарак, който си играе с мишка. Беше отвратително как само й въздействаше! Но тя никога не би си позволила да признае това.

По пътя към стаята й неочаквано я спря д-р Мендес. Неговото ухилване й дойде много.

— Защо ме стряскаш, Бил? — изфуча тя ядосано.

— Защо се вълнуваш така? — Неговата приветливост не можеше да бъде провокирана от нищо. — Всичко върви идеално. Току-що нашият гост ме увери, че е много впечатлен от нашата работа.

— Колко мило. — Катрин стисна зъби. — И защо ми казваш това?

— Защото той забеляза, че д-р Галуей изглежда има особено добър подход към младите хора. Аз само се съгласих с него, макар че тъкмо тази вечер твоят принос към разговора бе по-скоро символичен.

— Какво искаш от мен? Може би трябваше да направя стриптийз върху масата, за да благоволи многоуважаемият господин да разговаря. Мога ли да ти кажа нещо, Бил? Намирам това поведение за дяволски подло и не възнамерявам да се унизявам по-нататък. Нито един проект на света не заслужава човек да продава самоуважението. Лека нощ!

— Катрин, почакай…

Затръшнатата врата на стаята й прекъсна разговора. Бил Мендес продължи нататък, дълбоко замислен. Хистерични реакции от този род не бяха в стила на Катрин. Явно се бе случило нещо, което я потискаше повече, отколкото си признаваше. Но какво?

* * *

Тихото почукване на вратата се стори на Катрин като канонада. Нито за секунда не се усъмни, че това е Норман. Цялата й кръв сякаш нахлу в главата. Къщата бе потънала в тишина, а до обикновеното резе имаше само три крачки. Искаше ли го?

Като привлечена от магическа сила, тя скочи от перваза на прозореца, където бе седнала, и отвори вратата. В светлината на малката нощна лампа до леглото й русите й коси действително приличаха на ореол.

Те се гледаха мълчаливо. Лицето на Норман оставаше в сянка, която заличаваше гънките около очите и устата, но подчертаваше още повече трапчинките на бузите му. На устните му трептеше съблазнителна, мека усмивка.

— Не те ли изненадва това, че съм тук?

Катрин поклати глава, дръпна се встрани и го пусна да влезе. После затвори вратата и се облегна на нея. Грубото, сурово дърво й даде малко сигурност, докато го наблюдаваше как с типично за него елегантно движение се приближава плавно към нея. Какво бе особеното в този мъж, което караше кръвта й да циркулира по-бързо във вените? Дали не трябваше да остане далеч от него?

Бил, Сами, ранчото, децата — всичко беше изтрито и забравено. Имаше само Норман Лонг, чиито ръце я притиснаха до вратата, а очите му настойчиво я фиксираха. Лишена от собствена воля, тя замря в очакване.

Катрин дори не предполагаше, че му въздейства по същия начин. Норман Лонг бе свикнал да общува с хубави жени и не разбираше с какво д-р Галуей го бе омагьосала. Вярно, беше атрактивна с меките си коси на фея и момичешка фигура. В същото време принадлежеше към типа енергични и еманципирани жени, от които по-добре бе човек да се пази.

Тази Катрин обаче не правеше и най-малък опит да се брани или да протестира. Тя просто го гледаше с виолетовите си очи и чакаше. Той си спомни смайващото й признание, че се страхува от самата себе си. Как успяваше да бъде така спокойна и провокиращо невъзмутима? Устните й се отвориха и тя задиша малко по-бързо през устата. Това бе малък знак за възбудата й, но Норман го видя! Наведе се и я целуна. Заля го вълна на триумф, когато тя обви с ръце тила му и притисна нежното си тяло към неговото.

Катрин разбра, че бе загубена. Това беше границата, която отнемаше разума и допускаше само желанията на тялото. Възбудата избухна в нея като пламък. Пръстите му се плъзгаха нетърпеливо по гърба й и докосваха голата кожа под грубия пуловер.

Този път не се появи Ред Милър, за да я спаси от последиците на собственото й желание. Бяха сами и до тях не долиташе никакъв звук, когато Норман повдигна пуловера и сутиена над дясното й рамо и зацелува топлата кожа, Катрин простена дрезгаво и силно.

Той докосваше гърдите й, рисуваше с пръсти по зърната им, а възбудата се натрупваше в тях като болезнено кълбо.

Без да се колебае повече Норман я вдигна на ръце и я положи върху леглото. Но преди да я притисне върху възглавниците, той съблече широкия пуловер през главата й и го хвърли небрежно настрани. Сутиенът от кремава коприна и дантела едва прикриваше учудващо пълните и гърди. Твърдите им зърна предизвикателно напираха през фината материя.

Но Норман не слагаше край на това нежно мъчение. С няколко ловки движения той събу каубойските ботуши, отвори ципа й смъкна тесните джинси по хълбоците й.

Тънката талия и женствените форми на нежното й тяло го изкараха изцяло от равновесие. Той усети, че и тя го желаеше, и само за секунди свали дрехите си.

Катрин открито се възхищаваше на загорялото му мускулесто тяло. Впечатляващата му мъжественост бе доказателство за властта, която тя упражняваше над този мъж. Предпазливо докосна гърдите му с върховете на пръстите си и почувства тръпката, която го разтърси.

Той обхвана гърдите й с ръце и покри устата й със страстна целувка. Езиците им се срещнаха и скоро проучващата им нежност бе заменена от безцеремонна страст, Катрин искаше да го почувства с всяка фибра на кожата си и бе обхваната от задоволство, когато Норман скъса сутиена, чиято закопчалка го затрудни. Звукът я възбуди още повече.

Най-после неговата топла, влажна уста беше върху гърдите й. Тя се надигна и ноктите й се вкопчиха в гърба му.

Ръцете му галеха хълбоците й, докосваха мястото, в което се концентрираше нейната страст. Катрин въздъхна дълбоко. Завладяна само от сетивата си и изпълнена с блаженство, тя не се възпротиви ни най-малко на настойчивото интимно проучване. Нейните ръце правеха същото.

Тя му помогна да свали бикините й и беше готова, когато той нежно разтвори бедрата й. Завладя я неподозирано опиянение. Усещанията й затъмниха всичко, което бе изживяла досега като физическа любов. Тя загуби контрол над себе си, реагираше инстинктивно и без задръжки. Сякаш беше намерила мъжа, който открай време бе нейно единствено и истинско продължение. Който познаваше всяка пора на тялото й и владееше сърцето й.

Най-накрая Норман проникна в нея. Страхуваше се да не й причини болка, но обхваната от желание да го приеме в себе си, Катрин се хвърли срещу него, което го обърка… Тя се нагоди към неговия ритъм и скоро задъханите й стенания го възбудиха до безразсъдство.

После жарката вълна се сгромоляса върху нея и експлодира в пълен екстаз. Но тя не беше сама. Двамата изживяха заедно това блаженство, докато се отпуснаха изчерпани и покрити с пот.

На Катрин й стана студено и тя се сгуши по-плътно до гърдите му, които се повдигаха и смъкваха все по-равномерно.

Норман лежеше върху нея и я притискаше с цялата си тежест към матрака. Тя едва дишаше, но си пожела до края на живота си да може да остане така.

Освободена и безтегловна, Катрин напълно съзнаваше, че това, което преживя, бе абсолютно неповторимо. Любов? Пълна хармония? По-късно щеше да анализира, когато отново щеше да бъде д-р Галуей. В момента бе само жена, в чието ухо възбуденият плътен мъжки глас нашепваше:

— Знаех си, че трябваше да се отдръпна от теб, преди да е станало късно!

Той се търкулна настрани, без да я изпуска.

— За какво е много късно?

— Аз те обичам, Катрин. Обичам те, разбираш ли? А си мислех, че никога няма да изрека тези изтъркани думи. Дори можех да се хвана на бас, че съм неспособен на такива чувства…

* * *

Някаква тежест върху горната част на бедрото изтръгна Катрин от дълбокия и сън. Все още замаяна, тя се помъчи да освободи изтръпналия си крак и промърмори:

— Питър… Питър, бъди така мил… остави…

Тежестта се повдигна като по чудо и кръвта й започна отново да циркулира. Катрин усети топлината на равномерно дишащото мъжко тяло зад себе си и погледна към прозореца. Леката дрезгавина напомняше за наближаващото утро. Тя беше изморена, толкова изморена…

Второто й събуждане бе бавно, разтоварващо самоосъзнаване на онова, което се бе случило. Тя бе спала с Норман Лонг! С арогантния собственик на луксозния рейндж роувър, комуто принадлежеше и фермата. Който съвсем не бе надменен, а точно обратното. Споменът за изминалата нощ я заля като топла вълна.

Тя се раздвижи и легна по корем. Чувствителните зърна на гърдите й докоснаха чаршафа, събуждайки отново желания и страсти, за чието съществуване не бе и подозирала.

— Поспаланке! Престани да се въртиш, знам, че отдавна си будна.

Не беше за вярване, че суровият глас на Норман можеше да звучи така радостно! Катрин премигна под полупритворените си мигли. Той вече беше с джинси, а мокрите му коси показваха, че вече бе минал под душа.

Взел набързо решение, Норман я хвана за раменете и я привлече в прегръдките си.

— Ммм, миришеш невероятно, Катрин. Човек може да стигне до идеи, които биха го накарали да забрави закуската.

Нахалната нежност, с която дясната му ръка улови едната й гърда и бавно започна да масажира чувствителното зърно с пръсти, ускори дишането й… Връхлетя я неудържимо желание. Погледът й се замъгли и тя се задъха.

— О, не, Норман, моля те… аз…

Това, което той правеше с тялото й, беше магия. Нямаше смисъл да протестира. Тя не беше достатъчно будна, за да се скрие зад маската от самоувереност, която обикновено я предпазваше от подобни опити. Тръпките, които я разтърсиха, я издадоха ясно, и тя победена сложи главата си на възглавницата.

— Защо направи това? — попита Норман внезапно, докато езикът му си играеше с ухото й…

Катрин объркана сбърчи чело.

— Какво направих?

— Спа с мен…

„Защото те обичам“ — мина й през ума, но не посмя да го изрече. Все още не беше сигурна, а и не знаеше как той би реагирал на това признание.

— Човек винаги ли трябва да има причина за това? — промърмори тя тихо.

— Не, но когато има такава, би трябвала да е честен и да я каже. Или е вярно, че се опитвате с всички средства да ме убедите да не продавам тази полуразрушена ферма? Че искаш да използваш моята слабост и при подходящ случай да се измъкнеш с твоята голяма молба, д-р Галуей?

Фактът, че той едновременно и имаше, и нямаше право, притисна Катрин. Тя се опита да спечели време, докато й хрумне някакъв изход.

— Откъде черпиш информацията си, Норман Лонг?

Веждите му се повдигнаха присмехулно, когато тя се уви в одеялото като в броня.

— От твоя приятел художник, сърце мое. Той беше доста развълнуван, когато мина покрай мен тази сутрин на път за душа. Но не пропусна да сподели, че целия театър, който ти ми разигра вчера, служи на благородни цели. Че жертваш себе си, така да се каже, за доброто на твоята любов, ако правилно интерпретирам…

Звучеше така цинично, че тя се отказа от всякаква защита. Сами! Сами трябваше да е този, който й създаваше тези трудности! Можеше да си представи какво се бе случило: момчето бе видяло Норман да влиза в стаята й, и бе хукнало при Бил да го мобилизира за нейното спасение. Бил го е изпратил да си ляга, доволен, че въпреки първоначалната съпротива, тя играе ролята си с всичките й последствия.

— Сега чакам отговор.

Норман облече ризата си. Междувременно Катрин реши, че не би могла да си позволи да му разкрие истинските си чувства. След като й нямаше повече доверие и вярваше на тази мизерна история, по-добре би било пътищата им да се разделят. Обхвана я смесица от шок и инат.

— А ще я продадеш ли? — попита тя студено.

Норман трепна като от удар.

— Не намираш ли, че една-единствена нощ е твърде малко за една ферма? — изръмжа той.

— Ти трябва да знаеш, кое ти е по-скъпо.

— О, небеса! Катрин Галуей, не забелязваш ли, че разиграваме диалог от третокласна телевизионна серия? Отговори ми съвсем ясно: защо се люби с мен? Искам да го чуя от твоята уста!

Защо наистина го бе направила? Защото бе омагьосана, прелъстена и любопитна, и защото го желаеше от дъното на душата си.

Тя не се разкайваше за нищо от това, което се случи между тях, но това не засягаше Норман, ако и да бе издигнал тази стена помежду им.

— Защо те смущава мисълта, че преследвах една точно определена цел? — отговори тя с контравъпрос. — Ти получи това, което желаеше: една авантюра в края на пустинята. Е, това ли беше заглавието на нашата третокласна телевизионна серия?

Норман бе вече до вратата, когато се обърна още веднъж. Изглеждаше толкова разгневен, че Катрин неволно сви глава по-дълбоко в раменете си.

— Д-р Галуей, аз съм филмов и телевизионен продуцент в Холивуд, и ако сметна, че леглото ми е самотно, тогава се нарежда опашка от артистки и звезди, които само заради едната роля са готови да изпълнят всяко мое, но наистина всяко мое желание. Признавам, че до вчера мнението ми за жените не беше най-доброто. Но разговорът със Сами Мендес ме предпази от глупостта заради една-единствена нощ да променя становището си. Все пак благодаря. Трябва да призная, че вашите таланти в леглото са забележителни. Бай!

Вратата се захлопна, преди Катрин да успее да захвърли възглавницата по него. С тежка въздишка тя потъна в леглото. Трудно можеше да реши кого мразеше повече — Били, Сами, Норман, или може би самата себе си?

* * *

— Катрин! Скъпа, няма ли да закусваш днес? Всичко наред ли е?

Въпросът на Сами достигна приглушено до ушите й, но тя си спести отговора. Завита презглава с покривката на леглото, Катрин се бе свряла като ранено животно в прохладата на широкото легло. То все още ухаеше на нощта, прекарана с Норман. Не, определено не бе в състояние да издържи на въпросите и погледите на останалите обитатели на къщата. Нито пък да вижда Норман. В никакъв случай!

Когато той изчезне безследно от живота й, все някога тази рана щеше да заздравее. В момента обаче имаше чувството, че вместо сърце в гърдите си носи тежък, болезнен камък. Напразно се убеждаваше сама, че я привлича чисто физически, че „нещо като любов“ е само усещане за авторите на романи и холивудските режисьори. Норман бе просто симпатичен, с хармонично развито тяло мъж, който казваше „сбогом“ при първата неприятност. Нищо повече. Всичките му брътвежи за любов и страст бяха празни приказки, прикриващи обикновената човешка потребност от секс и разтоварване.

— Може ли да вляза?

Катрин се скри с разпилени коси под завивката. Зачервените й очи и подпухналото лице биха казали достатъчно и на по-малко надарен психиатър от Бил Мендес.

— Бил? Какво се е случило?

— Твоят верен обожател Сами се е загрижил за здравословното ти състояние, скъпа.

— Ха, точно той!

Горчивината в тази забележка не можеше да бъде подмината.

— Какво има, Катрин? Сякаш си друг човек. Ти си една от най-спокойните личности в Лос Анжелис. След смъртта на Питър не съм те виждал повече в това състояние.

Тя избягна неговите питащи тъмни очи. Бил Мендес беше един от най-добрите й приятели, но не можеше да му каже в какво състояние се намираше.

— Искаш ли да поговориш с мен?

Катрин поклати глава.

— Как ти хрумна? Нямам нужда от промиване на душата само защото не съм си доспала и не се чувствам добре. Нещо подобно може да се случи на всеки.

— И това няма нищо общо с факта, че Норман Лонг замина преди половин час?

— Така ли? Разбира се, че не. Дано само да ти е казал какво бъдеще ни отрежда.

Бил вдигна рамене.

— Каза, че иска да обмисли цялата работа и все някога щял да ме уведоми. Не звучеше много обнадеждаващо, но и не беше съвсем отрицателно.

— Ти знаеше ли, че той е филмов продуцент?

— Да. Едно от момчетата го познава и ми каза. Изглежда, че напоследък е спечелил доста пари с успешни серии и кинохитове. Явно е един от силните, влиятелни мъже в Холивуд, които дърпат конците зад кулисите.

Двамата замълчаха за известно време.

— Кажи ми, Катрин, защото те помолих да пофлиртуваш с него ли си кисела? Аз знаех, че няма да го приемеш несериозно, че той не е твой тип. Съжалявам, ако си мислиш, че съм искал прекалено много. Сега работата се налага да почака. Ще трябва да се съгласим с решението му, каквото и да е то.

— Не е мой тип! — Катрин потисна хистеричната си усмивка, която пареше на гърлото й. — Много точно го каза. Ако сега ме оставиш сама, бих могла да стана и да си събера нещата. Няма да ми се разсърдиш, ако се върна един ден по-рано в града, нали? Имам ясното чувство, че се разболявам от грип, а не искам да заразя тук никого.

Бил й направи услуга и преглътна плиткия претекст без забележки. Той бе загрижен да не би Сами да я засегне с въпроси, само че не бе предвидил наблюдателния талант на Ред Милър.

Старият се приближи до Катрин, докато тя хвърляше чантата си в багажника на зеления си линкълн. С полюляваща походка на каубой и шпори, от които не се отказваше, макар че в ранчото от години нямаше коне, той се довлече до колата и се облегна небрежно на капака й.

— Ще го последвате ли, Катрин?

Тя не се издаде, макар че веднага разбра за кого говореше.

— В главата ви нещо не е наред, Ред! Сутринта съм първа смяна в болницата, това е всичко.

— Пфу! — Той изплю част от тютюна, който дъвчеше, точно пред върховете на ботушите й. — Жени! Вие също принадлежите към тях. Никога не искате да признаете истината. Старият Ред помирисва от десет мили срещу вятъра кога една кобила е разгонена и чака жребеца си.

Катран преглътна възмутено.

— Тонът ви не ми харесва, Ред!

— Жени! — повтори той презрително. — В добрите времена фустите си оставаха вкъщи, отглеждаха децата и ги учеха да си държат устата. Днес вие вършите мъжката работа и всичко обърквате.

— Достатъчно, Ред! — прекъсна го тя енергично. — Моята майка беше последната, която ми чете конско евангелие. Вече бе чула за еманципацията.

Старецът се отдръпна от колата, но тъй като не бе по-висок от Катрин, тя не можа да избегне погледа на хитрите му, обградени с бръчки очи.

— Той ще ви притежава, лейди, запомнете го от мене! Но при неговите условия, а не при вашите. Колкото по-рано се спогодите, толкова по-малко мъка ще имате.

Търпението на Катрин се изчерпа. Тя скочи в колата и завъртя ключа за запалване, след което подаде глава през прозорчето на шофьора.

— Да те вземат дяволите, Ред Милър! Тебе и мръсната ти фантазия!

Бръмченето на мотора заглуши думите, но лицето му говореше красноречиво.

— Разгонена кобила! — Катрин не можеше да се успокои.

Тя даде газ и фермата на Меткинс изчезна в обратното огледало в облак прах. Жалко, че този облак не можеше да заличи всичко и всички, като че ли нищо не е било.

IV

Катрин отнесено наблюдаваше как кафявата струйка кафе капеше от автомата в чашката. Беше й все още много трудно да се концентрира върху ежедневните си задължения в болницата и да си върши работата.

Три седмици бяха изминали от уикенда във фермата на Меткинс, а тя все още се будеше нощем и виждаше пред себе си лицето на Норман Лонг. Сивите му очи, които според настроението биваха сребристи или зеленикавосиви, чувствената уста, силните пръсти, които можеха да бъдат така нежни!

Нямаше смисъл да се самозалъгва. Тя беше влюбена! Влюбена до ушите като тийнейджърка, като глупава кокошка, която слуша не разума си, а само зова на сърцето и тялото си.

— Ако не държите на това кафе, д-р Галуей, аз бих го взел с удоволствие!

Катрин трепна, разпознавайки гласа на д-р Колинс — главният лекар на хирургичното отделение. Тя се опита да се усмихне, като се надяваше, че го е направила поне наполовина естествено.

— Извинете, д-р Колинс, не искам да ви задържам. Тъкмо си мислех върху един проблем.

— Грижи?

Настойчивото пиукане на малкия предавател в джобчето на престилката й дойде като по поръчка.

— Търсят ме. Ще получите кафето, д-р Колинс. Моля!

Тя изтича до първия телефон и се обади в централата да я свържат. Малко по-късно в слушалката се чу гласът на Бил Мендес.

— Катрин? Извинявай, че те търся в клиниката, но имаме големи неприятности.

Неприятно свиване в областта на стомаха я предупреди за това, което щеше да последва. И тя не се излъга.

— Днес получих писмо от една адвокатска кантора в Лос Анжелис — продължи Бил развълнувано. — Познай защо! Уведомяват ни, че договорът за наем се прекратява, тъй като мистър Лонг иска да продава фермата с целия инвентар и земя. Какво ще кажеш за това?

Катрин преглътна.

— А ти какво очакваше? Той никога не е крил намеренията си.

— По дяволите, Катрин, със същата поща дойде писмо от младежките „Социални грижи“. Те са заинтересовани да направят с нас тест програма. И сега трябва да им кажа: „Извинете, скъпи мои, но аз се намирам с моите сътрудници в пустинята, потърсете си някой друг, с когото искате да си разделите парите“.

— Бил, това е ужасно. Какво можем да направим? Затънали сме до гуша.

— Не съвсем.

— Не, Бил! Това няма да го направя втори път! — отсече категорично, преди той да бе успял да формулира молбата си, но това не го стресна.

— Катрин Галуей, не бива да ни изоставяш! — заповяда й твърдо. — Ти си единствената, която може да убеди Норман Лонг да ни помогне. Ние нямаме пари за адвокат, това би ни довършило!

— Няма да го направя, Бил!

— Нима искаш да ни изоставиш заради нараненото си честолюбие? Само защото един мъж не е играл по твоята свирка и не лежи в праха пред хубавата Катрин?

Тя щеше да затвори телефона, но някакъв остатък от скрупули я възпря.

— Как разговаряш всъщност с мен?

— Както заслужаваш, съкровище! Не зная какво точно се случи между Лонг и тебе, но това, че той беше бесен, а ти беше плакала в леглото, са само факти. Не е изключено неговото решение да има много лична, мъжка причина. И ако дължим на тебе неблагоразумните му действия, тогава е твоя работа да оправиш нещата, независимо какво казва проклетата ти гордост!

Саркастичните упреци на иначе спокойния Бил така затрудниха Катрин, че тя забрави да му напомни за неговата вина в създаденото положение. Опитът й да го съди прозвуча несръчно.

— Аз не мога да накарам Норман Лонг да яде хамбургер, ако на него му се яде стек. Бил! Надценяваш влиянието ми над него.

— Нека опитаме, Катрин. Обещай ми, че днес ще отидеш при него. Имаш ли нещо за писане подръка? Ще ти дам частния му адрес и този на студиото му.

Тя автоматично си записа двата адреса, докато мислите й се преплитаха. Щеше да види Норман отново! Как ли щеше да реагира? Дали щеше да я изхвърли?

— Записа ли всичко? Още ли си там, Катрин?

— Да, естествено. Но… не обещавам нищо, Бил. Не очаквай чудо след моята намеса. Отивам само за да не си мислиш, че ви зарязвам!

— Важното е, че ще говориш с него, Катрин. И бъди дипломатична, чу ли? Не щади гордостта и честността си. В случая се касае за бъдещето на деца, които заслужават подкрепа, окей?

— Окей, Бил!

Това беше най-силният аргумент. Към него вече можеше да се присъедини, защото тук Бил беше прав.

Желанието й за кафе се бе изпарило. Само при мисълта, че щеше да види Норман Лонг, й ставаше лошо от възбуда.

* * *

След третото запитване Катрин се озова в офис, завладян от огромно кафяво бюро. Зад него седеше секретарка с огромен бюст и оксиженирани коси, която несъмнено можеше да направи кариера като сексбомба.

— Мистър Лонг за съжаление няма време, мис! — обясни тя високомерно, отдръпвайки за кратко лакираните си нокти от компютъра.

Катрин потисна усмивката си и реши да й покаже коя е.

— Кажете на мистър Лонг, че Катрин Галуей иска да говори с него. Д-р Катрин Галуей, мис!

Кратката пауза преди обръщението и леденият й тон смразиха кръвта на сексбомбата. Тя хвърли втори поглед на посетителката и този път си взе бележка за първокласно ушития тъмносин ленен костюм, копринената блуза и обувките с високи токове, както и безупречното лице и тежкия рус кок, чиято преднамерена строгост се смекчаваше от няколко нежни къдрици.

Логично стигна до заключението, че си няма работа с някоя от артистките, които искаха да убедят нейния шеф, че са идеалните за следващата му главна роля. Но не знаеше също и към кои точно да причисли посетителката. Затова взе компромисно решение, което снемаше от нея всяка отговорност.

— Мистър Лонг е в студиото. Ще кажа да ви заведат. Сега ще видите дали ще го намерите някъде, докторе. Без предварителен час е наистина трудно…

Момчето, което отведе Катрин в студиото, я остави сама, щом влязоха в огромното хале. След един кратък поглед наоколо тя изруга секретарката. Как, по дяволите, щеше да открие сред всичките тези кули, хора, камери и кабели един мъж, макар и огромен като Норман Лонг?

Никой от заетите бързащи хора около нея не спря достатъчно дълго, за да може да го попита. Тя се огледа любопитно. Очевидно тук се снимаше една от нашумелите серии на южните щати, защото участничките бяха с дълбоко изрязани кринолинени рокли и високо вдигнати бални прически, а партньорите им в стегнати униформи изглеждаха внушително спрямо осветителите и персонала в джинси и тениски.

Младо момиче, което се бе облегнало до нея на стойката на един прожектор и не изпускаше от погледа си известен артист, й хвърли изпод дългите си мигли въпросителен поглед.

— Защо сте с такива дрехи, объркала ли сте се?

— Това тепърва ще се разбере — отговори Катрин с нотка на горчив хумор. — Ти също си от двадесети век, и ти ли си се объркала?

Черната минипола на малката, която според Катрин беше около петнадесетгодишна, бе опъната по вече женската й фигура. Подходящата тениска с остро деколте й бе безспорно с един номер по-малка. Очертавайки плътно горната част на тялото, тя не оставяше ни най-малко съмнение за надареността на хубавите младежки гърди. „Малката Лолита“ — класифицира я докторската част от съзнанието на Катрин. Нито дете, нито още жена. Ако не се внимава с нея, би попаднала в ръцете на неподходящ мъж. Момичето отметна назад светлорусите си къдрици и разтегли нацупените си устни, което й придаде детински и вироглав вид.

— Аз се казвам Джанет, а вие коя сте?

— Можеш да ме наричаш Катрин.

— Не изглеждате така.

Младата жена набърчи чело.

— Какво имаш предвид?

Джанет вдигна рамене, така че гърдите й се залюляха и Катрин не можа да потисне новия си порив на загриженост. Защо никой не се грижеше за малкото момиче?

— Е, Катрин звучи като джинси и пуловер, спортни обувки, кока-кола и хамбургери. Така, както изглеждате, трябва да сте най-малкото Катерина, или Кандида, или Камила…

Джанет се засмя.

— Това комплимент ли е, или просто ми казваш да си гледам работата?

Отговорът беше дяволито ухилване.

— Не сте вчерашна. Защо сте скрила косите си с тази ужасна прическа? Ако цветът им е истински, значи са супер!

— Истински е, Джанет. Какво правиш всъщност тук? Работиш в студиото ли?

— Приемете го както искате. — Момичето зае надменна поза и дръпна тениската, което Катрин сметна за още по-лошо. — Кажете какво искате, и аз ще ви кажа след кого съм тук.

Джанет се изразяваше по начин, който болезнено напомняше на д-р Галуей за някои от нейните пациенти. Навярно преднамерената й самоувереност прикриваше чувство на самота и несигурност. Катрин бе така заинтригувана от това момиче и неговата история, че в първия момент й стана тъжно да мисли за своите проблеми. Въпреки това реши да играе с открити карти.

— Е, добре, навярно ще можеш да ми помогнеш — сподели тя своята част от уговорката. — Търся мистър Норман Лонг. Бил тук някъде в халето, а аз трябва незабавно да говоря с него.

— Захапала ли сте въдицата му?

— Виж какво!…

— Защо всички са така чувствителни на тази тема? Той е секси и страшно вълнуващ тип.

— От опит ли го знаеш?

— За съжаление не с него, но това, което не е било, може да стане, нали? — Джанет се изхили нахално. — Не увесвайте нос. Норман принадлежи на всички, но никоя жена не се задържа дълго при него. Ако имате повече търпение, сигурно и вашият ред ще дойде. Той харесва такива нежни лунни принцеси като вас. Неговата последна приятелка беше…

— На мен ми е напълно безразлично коя е била последната приятелка на мистър Лонг — прекъсна Катрин момичето. — С него ще разговарям професионално и женските му истории не ме интересуват, разбрано?

Една дебела лъжа! Тя се надяваше, че поне не се е изчервила. Защо се оставяше на едно дете като Джанет да я провокира? Общуването с младежи на нейната възраст иначе не й създаваше трудности!

— Професионално? — Нахалството на Джанет бе непоколебимо. — Ако легнете в леглото на Норман, за да получите роля, това също е служебно. Заплащате тъкмо със секс. Ясна работа. Бъдете спокойна, той ще клъвне.

Нехайството, с което тя говореше за Норман, събуди у Катрин ужасно подозрение. „Дали е устоял на неприкритата покана на тази малка Лолита? Или принадлежи към мъжете, които просто вземат това, което им се предлага?“ Но преди малко Джанет не беше ли отрекла това? Господи, ако продължеше да дискутира с това дете, съвсем щеше да загуби самообладание.

— Аз мисля, че нашият разговор малко се поизмести. Ти искаше да ми кажеш какво правиш тук.

Джанет се втренчи някъде зад дясното й рамо, и сянка от безпомощност премина по гримираното детско лице.

— Друг път, Катрин. Струва ми се, че пречим.

С леко намигване с дясното око момичето се завъртя на токовете на сандалите си и тръгна към изхода. При това така наподобяваше с удължения си гръб едно точно копие на Мерилин Монро, че Катрин остана раздвоена между усмивката и възмущението.

— По време на снимките непознати нямат работа в студиото. Бъдете така любезна да ми покажете пропуска си!

Катрин трепна и лицето й пребледня. Норман Лонг застана пред нея в стоманеносин ленен костюм и леко разхлабена вратовръзка. През разкопчаното горно копче на ризата се виждаше пулсиращата вена на врата му и тя се втренчи напълно объркана в нея.

Поздравът заседна на гърлото й. Катрин отвори уста, но не издаде звук. Възможно ли беше да не я е познал?

Когато я хвана за раменете и безцеремонно я завъртя към светлината на прожекторите, тя схвана, че само блясъкът на косите и очертанията на фигурата й го бяха привлекли. Чак сега той разбра с кого си има работа.

— Д-р Катрин Галуей. Почти не е за вярване, но изглеждаш така, като че ли живееш в цивилизацията. Не съм допускал, че мога да те видя тук.

Неговият цинизъм я разсърди и отнесе всичките й добри намерения за приветливост и дипломация.

— Ах, нима?! И защо накара твоите адвокати да напишат това писмо? Не можа ли да помислиш, че Бил отново ще ме насъска към теб?

Погледите им се срещнаха. В тях имаше всичко: учудване, копнеж, болка, радост, но не и безразличие.

— Ела в кабинета ми. Трябва да поговорим — изръмжа той накрая.

Катрин изпусна затаения си дъх с въздишка.

— Затова съм тук, Норман Лонг.

Тя се бранеше, но не срещу яката прегръдка, в която я бе обхванал. Болеше я, но той я докосваше!

— Не желая никой да ме смущава, Сузи — мимоходом даде знак Норман на секретарката си.

Пищната блондинка ококори очи, когато разпозна неговата придружителка. Катрин потисна една триумфираща усмивка, докато тапицираната врата на кабинета се затръшва силно след тях.

Видимо скъпото и елегантно обзавеждане на помещението допълваше представата й за собственика му в една нова светлина. Ексцентричната обстановка от кожа и истинска дървесина превръщаше силния великан в елегантен и недостъпен мениджър. Самият начин, по който той си запали цигарата със златна запалка и изпусна ароматния дим през носа си, имаше за цел да стъписва нежеланите гости.

— Е? — подкани я той, докато сядаше на един въртящ се стол зад бюрото, а на нея посочи креслото за посетители.

Катрин се опита да спечели време. Тя кръстоса елегантните си крака, при което полата й се вдигна над коленете, но тя не я оправи. Стори й се, че доловя в погледа му лека втренченост. Наистина ли не го вълнуваше нейното присъствие, или се преструваше?

— Какво „е“?

Тя се направи, че не разбира. Това беше размяна на удари. Те се дебнеха и всеки чакаше първата грешка на другия.

— Ти искаше да разговаряш с мен. Чакам. Времето ми е скъпо и ще ти бъда благодарен, ако си кратка.

— С удоволствие — съгласи се Катрин приятелски.

Тя се облегна спокойно назад и повдигна пръстите си с грациозен жест.

— Можеш ли да ми кажеш дали сериозно възнамеряваш да разрушиш проекта „Мендес фемили“ само защото допускаш, че ти разиграх театър от чиста сметка?

Нейната откровеност го върна на земята.

— Кой твърди това?

— Бил Мендес. Ако той е прав, в такъв случай използваш много мизерен начин за отмъщение.

Норман разглеждаше цигарата си.

— Отново ли ще правиш сделка, Катрин? Този път какво ми предлагаш срещу едно полуразрушено ранчо в края на пустинята?

Бръчките около ъгълчетата на устата му станаха по-строги, а очите му придобиха сивотата на влажен мъглив следобед. Не можеше ли поне веднъж да каже какво наистина чувства? Отговорът й прозвуча малко колебливо.

— Аз не предлагам нищо, Норман Лонг. Просто апелирам към твоя здрав човешки разум. Намирам за некоректно, когато някой засяга другите заради своята незадоволеност. Ако смяташ, че имаш сметки за уреждане с мен, тогава се обърни към мен, а не към достойните за съжаление деца, които намериха във фермата на Меткинс нещо като втори дом. Или си прекалено страхлив за това?

Той изгаси цигарата си в пепелника, макар че я бе изпушил само наполовина.

— Покъртително… Само бих искал да зная, кое те кара да мислиш, че заради виолетовите ти очи ще се откажа от парите, които би ми донесла продажбата?

Тя го погледна. Беше ли саркастичният му въпрос в основата си вече отстъпление? Защо иначе би отбягвал очите й, докато се разхождаше из стаята и правеше все по-тесни кръговете около креслото й? Най-сетне той обгърна с двете си ръце облегалката му и я фиксира.

— Вещица! — промърмори грубо.

Катрин се почувства като зайче под пръчката на вълшебник. Покоряващата му физическа сила не бе загубила нищо от въздействието си върху нея. Тя се опита да скрие объркването си под маската на невъзмутимостта.

— Аз съм доктор по психология и това няма нищо общо с окултизма.

Една искрица на нескрито задоволство придаде топлина на критичния му поглед.

— Ти си най-невъзможното и твърдоглаво същество от женски пол, което някога съм срещал!

— Глупости! — възрази тя с внезапна ярост. — Проблемът е в това, че ти изобщо не ме познаваш, Норман Лонг! Нямаш ни най-малка представа с кого си имаш работа, иначе никога не би… Ах… какво трябва…

Тя обърна глава встрани и усети, че се изчервява като ученичка. Ядосана от собствената си слабост, чакаше следващата атака, но кой знае защо, той не се възползва от това.

Катрин го чу как отива към бюрото и натиска бутона на телефона.

— Сузи? Кажете на Майк, че не е необходимо да променя датите си. Аз имам време и сам ще набележа снимачните площадки до Нюпорт Бийч. Надявам се до започването на финалните снимки отново да бъда тук. В случай, че избухне пожар, знаете номера на пожарната, нали?

— Окей, шефе! — изцвърча тя и Катрин неволно се стресна от тона й.

Какво означаваха заповедите на Норман? С това ли щеше да завърши разговорът им? Трябваше ли да си върви? Защо, по дяволите, не кажеше поне веднъж кратко и ясно, какво мисли да прави?

Макар че нямаше нищо по-добро в момента от това да стане и да си тръгне, тя остана седнала. Спомни си думите на Бил: „Ти ще оправиш работата, независимо какво казва твоята гордост“. Ако сега се откажеше, той никога нямаше да й повярва, че бе опитала всичко, което е по силите й. Най-малкото всичко, което можеше да се постигне с думи.

— Един цент за твоите мисли — изръмжа Норман.

— Имаш го. Питам се как да кажа на Бил Мендес, че не ми даваш възможност да говоря с теб…

— Е, и? Откога се предаваш още с първото изречение? Не допускам, че си изчерпала вече аргументите си.

Катрин предполагаше какво цели той с тази забележка.

— Не се продавам, Норман! За нищо и никого, в случай че това те интересува.

— Слез на земята, Катрин. В момента бих желал само да те попитам дали си готова да направиш с мен един малък излет. Трябва да посетя няколко снимачни обекта, а по време на пътуването ще можем да разговаряме на спокойствие. Да се опознаем по-добре, след като вече ме упрекна, че нямам ни най-малка представа за Катрин Галуей. И така, от теб зависи да отстраня този пропуск…

Този път „Черният Петър“ се падна на нея.

— Излет с теб?

— О, господи, не възнамерявам нито да те убивам, нито да те изнасилвам, Катрин! — Норман стана нетърпелив. — Ще пътуваме по много оживена улица и ти ще можеш да слезеш по всяко време, в случай че не ми вярваш.

— Не ставай глупав…

— Ти си глупава, любов моя. Първо ми натякваш за грешките, а когато искам да ги поправя, се дръпваш, сякаш съм ти направил неморално предложение. Все пак се намираш в компанията на средно цивилизован мъж. Искам да разговарям с теб, и то без да бързаме и без да ни смущават — нито повече, нито по-малко. Решавай!

— Искаш да говорим за фермата на Меткинс ли?

— Не ме подлудявай с твърдоглавието си! Искаш ли лист с точките за обсъждане, преди да се качиш в колата ми?

Някак си той бе успял да я накара да се държи детински и глупаво — странно чувство за жена, която иначе можеше да се владее.

Е, добре, какво щеше да стане, ако го съпроводи? Ставаше дума за работа, а и тя го дължеше на Бил. Освен това бе свободна целия следобед, тъй като не знаеше къде й кога щеше да намери Норман.

Все пак обаче нещо я смущаваше. Щеше ли да успее часове наред да играе ролята на равнодушна? Всичките безполезни опити да забрави преживяното в обятията му бяха осуетени. Споменът стоеше като огън помежду им.

Погледите им се срещнаха. Неговият — предизвикателен и скептичен, нейният — много напрегнат и уязвим.

— Добре. Щом като няма да ти преча, тогава ще те придружа с удоволствие — съгласи се най-накрая.

Той кимна. Не изглеждаше зарадван, а по-скоро решителен, агресивен. Катрин почувства неприятно дразнене в стомаха. Май най-добре би било да оттегли съгласието си, но за това беше прекалено късно. Тя сви устни.

Докато Норман хвърляше няколко документа и сценарии в куфарчето си, тя стана и отиде до прозореца. Долу холивудският булевард гъмжеше от следобедното движение, но тук, в неговата климатизирана стая, не се дочуваше и звук. Това засили усещането й, че се движи в безвъздушно пространство, че е само парче, метал, неудържимо притегляно от магнита Норман Лонг.

— Катрин, идваш ли? Аз съм готов!

Погледът му проникваше без усилие през материята на дрехите до кожата на гърба й. Тя сви рамене и се завъртя на токовете си. Не, нямаше да му позволи да я подлуди!

— От мен да мине — отговори студено и го последва.

V

Пътуваха от доста време в пълно мълчание. Едва когато прекосиха Лонг Бийч, Норман заговори. Катрин, която разсеяно гледаше навън, в първия момент помисли, че не е чула добре.

— Какво каза?

— Това, че наблизо се намира мястото, където сивите китове се изтеглят към брега и майките раждат малките си — повтори търпеливо той.

— Надявам се, че няма да ми поискаш бакшиш като екскурзовод — въздъхна Катрин.

Очакваше всичко друго от него, но не и доклад за природните забележителности на калифорнийския бряг и не знаеше дали да се смее, или да се ядосва.

— Защо си толкова кисела? — Той не снемаше очи от пътя. — Пътуването е приятно, няма голямо движение и слънцето грее. Защо просто не се облегнеш назад и не се наслаждаваш на деня?

— … каза крокодилът, преди да изхруска жабата — изтърси тя спонтанно.

— Бих искал да зная с какво ще обосновеш унищожителната си присъда над моята личност — изръмжа Норман, очевидно засегнат.

— Навярно с чаровния начин, по който се отнасяш с жените, с които прекарваш нощта.

Катрин прехапа устни. Толкова конкретна всъщност не искаше да бъде.

— Изглежда, че с това съм те наранил…

Тя не можеше да отсъди това смайване ли изразяваше, или задоволство. Предположи, че той би забелязал всяка лъжа, и реши да предпочете умно дозираната истина.

— Благодарствено писмо във всеки случай няма да ти пратя — каза тихо.

— Не очаквай, че ще се извинявам. Как мислиш се чувства един мъж, когато забележи, че с него са се отнесли като с манипулиран наивник?

Катрин се засмя на израза.

— Чудесно — продължи Норман, — значи това те забавлява? А аз не можех да повярвам, че съм се поддал на трик, който в моята работа бих прозрял за една секунда. Навярно съм бил слънчасал.

— Какво те кара да мислиш така? — разсърди се тя. — Твоят човешки опит не ти ли бе достатъчен, за да прозреш едно малко момче като Сами? Не, по-добре не ми отговаряй. Навярно си бил така възмутен, че разруших представата ти за собствената ти личност, че повече не те интересува моята страна на медала. Ти ме превърна в изкупителна жертва, защото така добре пасваше на сценария ти, не е ли вярно?

Катрин се загледа в блестящата морска повърхност, докато очите й се насълзиха. Всъщност това бе само повод да скрие предателски бликналите сълзи.

Норман не искаше да я разбере и това я вбесяваше. Но индиректното му признание, че е права, я обезоръжаваше. Постепенно възмущението й стихна и остана само горчивото усещане, че двамата бяха разрушили нещо хубаво и ценно от глупава човешка суетност.

Катрин не знаеше къде точно се намираха, когато Норман паркира колата и се обърна към нея.

— Ще дойдеш ли с мен? Трябва да проверя докъде можем да стигнем с товарните коли на брега и дали ще трябва да инсталираме евентуално генератори.

Благодарна за смяната на темата, тя попита изненадано:

— Не знаех, че един продуцент трябва да се грижи за такива дреболии.

Норман направи гримаса.

— Само продуцент, който търси претекст за излет. Можеш ли с тези неща да ходиш по пясъка? — посочи обувките й с високи токчета.

— В случай на нужда ще трябва…

Катрин спря, преди да изрече „да ме носиш“, което й беше почти на езика, и промени изречението в „да ги събуя“.

Това бе възможност, от която веднага се възползва. Норман бе отминал напред, вглъбен в панорамата, и тя смъкна зад гърба му и чорапите си, за да може да върви в крак с него.

Като по чудо бяха действително сами на този самотен бряг. Пламтящият залез рисуваше върху водата пътека от разтопено злато, докато небето потъмняваше от края. Без да осъзнава какво прави, Норман сложи ръка на раменете й и тя спря. Двамата наблюдаваха със затаен дъх вълшебната игра на природата.

Изведнъж Катрин почувства как всичките й сетива се събуждат за живот при лекото му докосване. Стъклената стена между нея и света се строши и всичко наоколо стана по-ярко и по-красиво, а шумът на вълните се усили.

Като привлечена от магнит тя обърна главата си към Норман, за да срещне очите му. Какво беше това, което блестеше в тях — искрица от слънцето, или стаена жар, която струеше отвътре? Някакъв остатък от разум я посъветва да избяга, да отклони целувката, но тя не го стори. От първата секунда на тяхната среща бе чакала само този момент.

Катрин се повдигна на пръсти и се приближи до устата, която покри нейната. Сърцето й биеше до пръсване, докато неописуемото удоволствие от целувката парализираше разума й и я превръщаше в изпълнена с всеотдайност и страст жена.

Тежко дишайки, Норман я притисна към себе си. Ръцете му освободиха косите й и той зарови лице в лъскавите златни кичури, следвайки фината линия на скулите й.

— Какво ще кажеш да започнем отначало? — прошепна той страстно. — Ти си моята русалка. Ако сега кажеш „да“, ще зная, че това е твоето собствено желание. Ако кажеш „не“, връщам те обратно в града на същото място.

При нормални обстоятелства тя би му посочила несъстоятелността на предложението. В момента обаче не бе способна да мисли логично.

— А какво ще правиш с твоята русалка? — попита, почти склонена.

— Бих я отвлякъл на една приятна вечеря, а след това бих намерил хубав мотел.

— А след това?

— Тихо, за това един джентълмен не говори!

Устата му си играеше с меката част на ухото й и това предизвика възбуждащи тръпки по тялото й. Тя се предаде.

— Това ти е било в главата от началото, нали?

Тихата му усмивка потвърди подозрението й.

— Ти си прекалено умна за жена, Катрин Галуей…

А след това никой от двамата не продължи да наблюдава неописуемата игра на цветовете, с която слънцето потъна в Пасифика. Едва внезапният бриз, който накара Катрин да потрепери в прегръдките на Норман, ги върна окончателно в колата.

Малката рибарска кръчма в старата част на Лос Анжелис бе сръчно реставрирана в живописен ресторант, предлагащ на туристите приятна обстановка и отлична кухня. В пъстрата радостна смесица от гости двойката не се набиваше на очи: двамата седяха в уютно сепаре, пред блюдо с морски деликатеси…

На Катрин й се струваше, че е на седмото небе.

— От десет години живея в Лос Анжелис, но честно казано, никога не съм била тук! — призна си тя с усмивка.

— Тук снимахме документален филм, който имаше доста голям успех — обясни Норман. — Оттогава познавам добре този квартал. Всъщност правила ли си нещо, което да няма нищо общо с работата ти?

— Малко. — Катрин сви рамене. — Родителите ми живеят близо до Фресно. Те не са богати и аз трябваше да печеля за следването си, така че нямах време за безгрижен студентски живот. Сега, когато вече работя, ги посещавам от време на време, макар че взаимоотношенията ни са малко обтегнати. Те бленуваха за богато омъжена дъщеря с изискан мъж и деца като картинки. Тъй като нямам подобни намерения, не могат да ме разберат.

— Срещу какво е насочен твоят отказ? Срещу изискания мъж или срещу дечицата?

— Срещу клишето! — Катрин го погледна. — Струва ми се като декорите в твоето студио. Това, че в сегашния си живот съм по-щастлива, не ги интересува.

— А такава ли си?

— О, да.

Прозвуча почти твърдо и тя изпи доста бързо чашата с вино. Да, беше такава допреди три седмици, но никога не би си признала.

Норман й наля отново и се отказа да задълбочава темата. Не искаше да рискува да я предизвика. Той разказваше на Катрин забавни истории от ежедневието си, бъбреше непринудено за капризите на известни звезди и за изкуството да се намират атрактивни сценарии. Под маската на самоуверения, понякога дори безцеремонен продуцент Катрин откриваше мъж с чувство за хумор и висок интелект. Неговото ежедневие бе така различно от нейното, че тя слушаше прехласнато и напълно забрави за времето.

От изпитото вино се чувстваше като безтегловна. Подпряла брадичка върху дланите си, тя рисуваше с поглед лицето му и се опитваше да разбере, какво я привличаше в него. Не бе мъж с правилни черти, при това носът му бе доста голям, а веждите много прави. Само устата бе перфектна — не много тънка и не много пълна, с очертани форми и меки, чувствени устни.

— Някак си загубвам нишката на разговора, когато ме гледаш с тези блестящи очи — прекъсна Норман изречението. — Възможно ли е да те интересува следващата точка от нашата програма?

— Така изглежда — прошепна тя тихо, но Норман я разбра.

Той уреди сметката с кредитната си карта. Наметна я със сакото си и двамата си запроправяха път през препълнения локал. Между тях се промъкна един млад мъж и Катрин тъкмо искаше да протестира, когато разпозна сърдитото хубаво лице под тъмните коси.

— Сами! Какво правиш тук?

— Същото бих попитал и аз! Какво иска този човек от теб? Защо не те остави на мира?

— Но Сами, да не си мръднал? Какво означават тези глупости?

Междувременно и Норман се ориентира в ситуацията.

— О, господи, самият Ромео!

— Моля те, Сами, не ме ядосвай! — Катрин съобразително застана между двамата. — Трябва ли да те питам с кого да отида на вечеря?!

— Ами Бил? — ядосваше се Сами извън себе си. — Отново ли те е пратил да оплетеш този мъж? Нямаш ли собствено достойнство, Катрин?

— Търпението ми се изчерпа съвсем, приятелю! — намеси се Норман. — Сега ще се махнеш от пътя ни, ясно ли е? И няма да повтарям!

Сами застана като настръхнал петел пред Норман, който безцеремонно избута Катрин настрани.

— Няма да позволя да ми заповядвате, мистър! Аз не съм като моя страхлив брат, който ви направи мили очи!

— О, момче, я си купи една кока-кола и се овладей!

Небрежната и надменна забележка накара Сами да почервенее от яд. Той сви юмруци и се хвърли върху Норман, който в първия момент, слисан от нападението му, не се отдръпна и не се защити. Едва когато получи един доста несръчен, но силен удар по брадата, той се окопити. Неговото късо, точно кроше завърши боя, преди да бе започнал истински.

Сами падна в ръцете на един келнер, който тъкмо бързаше да предотврати кавгата. Норман пъхна в ръцете на озадачения мъж петдесетдоларова банкнота.

— Дайте на момчето нещо за пиене, когато отново дойде на себе си, и запазете рестото! — заповяда той късо. — Ела, Катрин, твоите услуги като бавачка тук не са необходими. Малкият побойник може сам да се грижи за себе си.

Младата жена въздъхна дълбоко и се отдалечи. На вратата хвърли един последен поглед през рамо и видя, че Сами стоеше вече на краката си и триеше с тъпа физиономия зачервената си брада.

На улицата обаче Норман даде воля на натрупания си гняв.

— Навярно ще можеш да ми кажеш какво търсеше тук твоето малко джафкащо пале?

— Откъде да зная? — Катрин бе доста затруднена. — Сами следва в Лос Анжелис и идва във фермата само когато няма лекции или когато е в семестриална ваканция. Но, моля, не изисквай от мен да зная и учебния му план. Дори не зная къде живее тук. И в случай, че искаш да ме попиташ по твоя недвусмислен начин: Не, нямам нищо общо с него. Не е в моя стил да ухажвам млади момчета. Той си пъха носа в неща, които не го засягат.

Норман не отговори.

— Нямаш намерение да се караш с мен, нали, или греша?

Той пое толкова дълбоко въздух, че ризата му се изду на гърдите.

— Вероятно ще предпочета първото — призна накрая. — Но предлагам да напуснем арената светкавично. Нямам желание за други побойнически сцени.

Катрин докосна внимателно мястото около устата му, където го бе улучил ударът на Сами.

— Боли ли?

Той обърна леко глава настрани и целуна пръстите й.

— Това лекарство прогонва всяка болка.

Опасността бе отминала — Сами беше забравен.

Сега й оставаше само едно — да бъде с него най-сетне. Да чувства и усеща повече от тази нежна целувка, предизвикваща желания, от които се изчерви в тъмното.

Тя обаче беше много тиха и хрисима, когато Норман затвори вратата на стаята след тях и превъртя отвътре ключа. Смутена, погледна широкото легло с небесносиня покривка, което се открояваше в голямото помещение.

Възрастният мъж на рецепцията не ги попита дали са женени, но неговата всезнаеща усмивка й беше крайно неприятна. За какви ги вземаше? За една от многото двойки, търсещи да отседнат в хотел?

Норман разбра притесненията й и я прегърна.

— Не е важно къде сме, Катрин, а че сме заедно. Ти също го искаш, нали?

Естествено, че го желаеше, а когато той започна да рисува с целувки контурите на устата й, тя вече нямаше собствена воля…

Това любов ли беше? С Питър никога не беше така вълнуващо. Бяха се шегували, смели и от време на време любили. Но нямаше тази треска, която превръщаше света около тях в сянка.

— Ела, съблечи се, ще ти помогна…

Тя го остави да свали сакото от раменете й и да го сложи върху едно кресло. Норман не бързаше. Всяко мъничко перлено копченце на блузата й бе грижливо разкопчано, преди коприната да падне от голите й рамене с леко шумолене, което накара фините косъмчета на кожата й да настръхнат. Следваше коланът на полата, и най-сетне ципът. После бе повдигната от тъмносинята купчина в краката й и отнесена на леглото. Тя изхлузи обувките от краката си и обви с ръце тила на Норман, докато той дърпаше завивката.

Под полупритворените си клепачи Катрин видя пламтящия му поглед, но нямаше желание да се помръдва или да казва нещо. Норман неволно я сравни с прекрасна котка. Едно от онези расови животни, които не смятат за необходимо да интимничат с човека и които наред с галенето знаят да употребяват и ноктите си. Катрин Галуей го обезоръжаваше, както никога преди не го бе обезоръжавала жена.

Окашля се, за да прикрие внезапно обзелата го несигурност, и се освободи от дрехите си. Не можейки да се владее повече за нежни игри, Норман я сграбчи и я погълна с една страстна целувка, която притисна устните й болезнено към зъбите, докато тя най-накрая отстъпи и позволи на езика му да проникне.

Тръпки на неконтролируема страст обхванаха тялото на Катрин. През коприната на корсажа си усещаше топлината на кожата на Норман и възбуждащото галене на неговите ръце, които проучваха всеки сантиметър от тялото й. Забравила за всичко, тя реагираше инстинктивно и с дива страст, която идеше дълбоко от вътрешността на сърцето й.

Целувките му следваха извивките на шията, опитваха нежната вдлъбнатина в основата й и продължиха нататък към пълните й гърди.

Влажното докосване на езика му предизвикваше у нея чувство на пълно блаженство. Тихите й стенания възбудиха Норман повече, отколкото бе смятал за възможно, и почти спираха дъха му.

Устата, която се затвори около зърната на гърдите й, изследвайки странния контраст между меката като коприна кожа и абсолютната твърдост, извади Катрин от равновесие. Тя молеше за милост я едновременно притискаше главата на Норман към гърдите си. С готовност разтвори бедра за неговата търсеща ръка, която смъкна бикините й.

Катрин имаше чувството, че трепери в сърцето на голям, златен пламък. Имаше само една възможност да понесе това изгарящо пулсиране — бурното сливане с мъжа, когото така много обичаше!

Тя го привлече над себе си и го обгърна като лиана с краката си, готова да го приеме в омаята на пълното подчинение.

С нечовешко напрежение Норман се въздържаше, изчаквайки я, докато тя бе готова да го последва по неговия път. Светът се завъртя пред очите й във всички цветове на дъгата и двамата заедно се потопиха във вълните на екстаз, който ги отнесе в море от желано щастие.

* * *

Нежната уста, която я хапеше по рамото, събуди Катрин от кратката дрямка, в която бе потънала изтощена. Тя лежеше сгушена до голото тяло на Норман и усещаше равномерното му дишане под бузата си.

— Хм, миришеш хубаво… — Тя подуши кожата му.

— Как да го разбирам? Да нямаш роднини канибали?

Катрин докосваше с целувки къдравите косъмчета по гърдите му, но Норман я спря, като повдигна брадичката й, търсейки погледа й.

— Милост, скъпа. Аз съм стар мъж на тридесет и пет и се нуждая от почивка.

— Слабак — подразни го тя.

Усети боцкането на растящата му брада под устните си и го целуна в ъгъла на устата. Господи, как обичаше този мъж! Беше ли сериозно признанието, което й направи през първата нощ, че също я обича?

Нима бе възможно въпреки недоразуменията да са намерили отново чистата истина за това чувство? Тя очакваше една дума от него, докато той галеше с ръка гърба й.

— Катрин, кой е Питър?

Въпросът му я свари съвсем неподготвена.

— Питър? — повтори тя несъзнателно.

— Да, Питър!

— Откъде… — гласът й отказваше и тя по-скоро прошепна, отколкото произнесе: — откъде знаеш за него?

— Ти самата ми го каза. През първата нощ. Обърка ме с него, нали?

— Питър е мъртъв! — Мъката я задави. — Загина при злополука, беше автомобилен състезател. Явно медицината не го вълнуваше достатъчно, аз също. Аз… ние бяхме нещо като сгодени и щяхме да се оженим, след като си издържа изпита.

Ръцете на Норман се обвиха по-здраво около нея.

— Съжалявам, не знаех — промърмори в косите й. — Бях така отвратително объркан и бесен онази сутрин, а когато после малкият Сами ми разказа историята си, това беше за мене като липсваща част от пъзел.

Катрин изненадано се вслушваше в себе си. Тя така дълго се бе противила срещу спомените, че мъката й междувременно се бе превърнала в печална меланхолия.

Внезапно предположение изуми Норман. Без тя да му казва, изведнъж разбра, че след Питър той беше първият мъж, с когото тази необикновена и страстна жена бе спала. Щеше ли някога да я опознае изцяло?

— Това е минало — промълви Катрин най-сетне и той почувства под ръцете си как се отпускат неестествено напрегнатите й мускули. — Смешно е, че отдавна не съм си го казвала — продължи замислено. — Душевните болести на моите пациенти са ми познати, но на мен самата моите медицински знания не ми помагат.

— Това ме успокоява, че не си перфектна…

Постепенно невинните ласки на Норман придобиха целенасочено еротичен нюанс. И макар че се чувстваше като изпепелена след страстната нощ, й хареса, че желанията му се концентрираха отново върху нея.

— Преди не ми ли спомена за твоята старческа възраст и ме помоли за снизхождение?

Тя се усмихна и се наклони назад, за да може неговата ръка да обхване гръдта й. Норман изстена драматично.

— Навярно трябва да те натикам в чувал, за да мога да те оставя на мира. Но като ме погледнеш с тези твои очи…

— Какво ми е на очите?

— Те напомнят за небето над пустинята в особените пролетни дни. Когато всички цветове изглеждат по-ярки, и личи всяка подробност. Син сапфир с искрящ виолетов аметист…

— Какъв поет! — Катрин се опита да потисне усмивката си. — Или това беше сигурно цитат от един от твоите сценарии?

— За това нахалство ще си заплатиш, хубава госпожо!

Тя направи игрив опит да се освободи, но Норман не я пускаше.

— Ще те изям, парче по парче, бавно и с голяма наслада. Чакай, откъде да започна…

Катрин се кискаше.

— А сега кой от двама ни е канибал, господине?

— Тихо, сега започвам.

— О, господи, Норман, не! Не тук… ох, моля…

А след това се чуваше само тежкото дишане на двамата, потопени в ново разпаленото блаженство…

VI

Утринната мъгла се бе вдигнала и панорамният прозорец на хотела разкриваше великолепна гледка към залива. Катрин с въздишка й обърна гръб и вдигна ципа на полата си.

— На какво се дължа тази демонстрация на безкрайна печал? — поиска да узнае Норман. — На изминалата нощ или на настъпващия ден?

— Какво искаш да чуеш?

Тя хвърли поглед на разбърканото легло, което двамата бяха делили.

— Естествено истината.

— Истината, мистър Лонг, е, че се страхувам. — Срещна питащите му очи и продължи сериозно и спокойно: — Ще ни се удаде ли този път да запазим чувствата си в ежедневието? Досега не бяхме много сръчни, нали?

Норман я притисна до себе си.

— Досега не знаехме, че това е нещо повече от страстен флирт, Катрин.

Тя затаи дъх.

— А сега знаеш ли го?

Той я отдалечи от себе си, за да може да вижда лицето й.

— Да, зная със сигурност, че ти си жената, с която искам да живея, Катрин Галуей! Аз те обичам и никога няма да те оставя да си отидеш от мен.

Катрин въздъхна щастливо.

— Това звучи добре, но аз имам един малък проблем.

Норман завъртя очи с престорена изненада.

— О, не! Моля те не отново за фермата на Меткинс.

— Глупав мъж! — Най-сетне можеха да се посмеят на това. — Мислех си по-скоро за моята работа, мистър Лонг. В девет започва смяната ми и не виждам как бях стигнала навреме, ако продължаваме да стоим тук. Освен това е възможно мис Сузи да обърка нещо, ако ти не си зад твоето бюро на самохвалко, да я направляваш.

— Нахалница, какво означава бюро на самохвалко, хм?

Катрин се наслаждаваше на удоволствието последната дума да бъде нейна.

— Психологически погледнато, мистър Лонг, тази мебел си е чист опит за сплашване от най-висока класа. Необходими ли са ти такива несъзнателни трикове, или това е просто обичайно във вашия бранш?

— Ще ти покажа какво е обичайно, моето момиче!

Една страстна целувка завърши дискусията и само неопределеното чувство за дълг ги възпря да не се приземят отново на леглото.

— Опасявам се, че трябва да отложа демонстрацията на чувствата си до вечерта, сърце мое — прошепна Норман и захапа чувствителната част на розовото й ухо.

— Тогава веднага престани с това! — заповяда Катрин с пресипнал глас и опря ръце срещу гърдите му.

— С болка на сърцето, малката! С извънредна болка — призна той.

Погледите им се срещнаха.

— Обичам те, Норман.

Той направи пауза.

— Знаеш ли, че го казваш за първи път, Катрин?

Тя кимна, без да свежда очи, и намери в зелено-синия му поглед отговора, който й бе дала вече нощта.

— Забележително — промърмори Норман. — Досега това беше за мен наистина стандартно изречение от всеки сценарий. Нещо, което се казва, защото го очакват, защото навярно така трябва.

— А сега? — прошепна Катрин.

Тя разбра, че бе обхванат от същото учудващо объркване на чувствата като нея.

— Трудно мога да опиша какво усещам — размишляваше той с намръщено чело. — Това е, сякаш си заела в мене място, което досега е било празно. Като че ли внезапно един вакуум бе запълнен с топлина и живот. Аз също те обичам, Катрин! Най-добре би било да уведомя целия Лос Анжелис за това. Опасявам се, че ще се изсмея, ако твоето куче пазач Сами започне да ме причаква всяка вечер пред студиото.

— Аз ще се справя с него, в това можеш да бъдеш сигурен.

Смеейки се, те тръгнаха. На вратата Катрин се обърна още веднъж.

— Забрави ли нещо, скъпа?

Тя поклати глава.

— Не, мисля, че съм само сантиментална. Беше толкова хубаво тук.

— Ние ще имаме и други нощи, малката!

Тя засия.

— Това обещание ли е?

— Да, мадам!

Тя забеляза, че Норман се опитва да направи по-лека раздялата и също като нея брои нетърпеливо минутите до новата им среща.

— Ще ви напомня за това, сър! — нагоди се към шеговития му тон.

Навярно беше добре, че двамата трябваше да се концентрират върху ежедневието. Така можеха да разберат себе си и да оценят събитията от известно разстояние. Трябваше им време, за да приведат в ред обърканите си чувства.

Те размениха една последва целувка на прага и тръгнаха към колата.

* * *

Катрин се преоблече и пристигна тъкмо за визитацията на главния лекар, без да се набива в очи. Заредиха се един спешен случай след друг.

Тя беше все още вглъбена в трагичния случай на едно единадесетгодишно момче, което, малтретирано от собствената си майка, отказваше да каже и дума, когато я застигна поканата за разговор. Машинално взе слушалката.

— Ало, Катрин, забрави ли, че очаквам да ми звъннеш? Стоя тук като на тръни!

Рядко се случваше човек да чуе Бил Мендес толкова развълнуван и ядосан. Катрин потисна прилива на гузната си съвест. Фермата! Скъпи боже! Бе я забравила изцяло!

— Аз имам и други странични занимания в тази болница, Бил — защити се тя.

— Окей! — смекчи той тона. — Какво става, говори ли вече с Лонг, или не?

— Говорих, Бил — реши се тя за част от истината, която касаеше фермата. — Но той се колебае да обсъжда темата с мен. Сами му е внушил, че аз се интересувам от него само защото се жертвам, така да се каже, за това ранчо. Как мислиш, какво въздействие е оказало това върху него?

Бил потисна една ругатня, а Катрин премълча за случилото се през изминалата вечер, за да не го ядосва още повече.

— Това означава навярно, че ще трябва полека-лека да започвам да търся домове да подслоня децата и да откажа експеримента във фермата като глупав. — Горчивината в гласа на Бил ясно се долавяше.

Катрин прехапа устни. Какво трябваше да направи? Доколко имаше влияние над Норман? Да помогне на Бил, би означавало със сигурност отново да събуди подозрението му и да постави в опасност любовта им. Но можеше ли заради това да зареже такъв добър приятел като Бил? Тя си спомни колко много й помогна след смъртта на Питър и колко му беше благодарна за това.

— Не бързай, Бил. Аз… аз мога да опитам още веднъж късмета си при него. — „Или да го проиграя“ — добави в мислите си. — Не предприемай нищо, преди да получиш сигнал от мен, ясно?

— Добре. Ще си дойдеш ли за този уикенд?

Тя всъщност възнамеряваше да го направи, защото смяната й свършваше в петък следобед, но в момента не искаше да прави планове, които не включваха Норман. Дори само мисълта за него свиваше сърцето й на топка. Ако продължаваше така, навярно щеше да се разболее.

— Не зная, Бил — отговори тя с въздишка. — Ще ти телефонирам. В момента все още не съм решила.

Тя се сбогува с Бил и сложи слушалката.

Като лекарка определено можеше да диагностицира състоянието си само като хистерично. Какво ли не усещаше: щастие и страх, радост и несигурност, небесна наслада и след това отново желанието да избяга, преди да бе станало късно.

„Скъпа Катрин Галуей, в сравнение с теб Жулиета е била спокойна и уравновесена персона! — си каза тя в пристъп на черен хумор. — Ако не се мобилизираш, ще получиш пристъп, и ще станеш за смях на всички в болницата.“

— Имате ли нужда от нещо, докторе?

Минаващата покрай нея сестра спря и Катрин поклати глава.

— Не, не, всичко е наред…

Тя усети озадачения поглед, който я следеше, докато продължи пътя си с бързи стъпки.

Обаждането на Бил й послужи като претекст да потърси Норман по телефона още следобеда в студиото. Гордостта й допускаше тази стъпка, защото все още ставаше дума за важна работа. За съжаление мис Сузи я възприе като нежелан посетител за маловажен филмов материал.

— Мистър Лонг е в студиото и не бива в никакъв случай да бъде смущаван по време на снимките.

— А кога ще приключи с тях?

— Нямам представа, мис Галуей. Работното ни време е неопределено. Мисля, че е по-добре да дойдете утре.

— Дракон!

Катрин все още се владееше достатъчно, за да изрече този комплимент едва след като бе прекъсната връзката.

По дяволите! Всъщност искаше не само да чуе Норман, а и да го види, да го почувства. Навярно и за него денят е бил дълъг и отвратителен.

Първоначално това беше само една идея, която тя веднага отхвърли. След това претегли всички „за“ и „против“. Когато малко след полунощ свали синята лекарска манта, тя не сметна плана си за невъзможен.

Нямаше да чака Норман да й се обади. Те бяха възрастни хора и нямаха нужда от тази тийнейджърска игра. Не беше ли вече време да постави на първо място сърцето, а прекалената лична гордост да изтика малко назад?

Облекчена от собственото си решение, тя подкара своя линкълн в посока към Бевърли Хилс, където Норман имаше къща близо до студиото.

„Баща ми я е строил през тридесетте години — беше споменал по някое време през изминалата нощ. — Има чудесно разположение и фантастична градина, но когато ползваш горе водата, кълколи чак до долу в мазето. Все някога трябва да се захвана и да модернизирам някои неща. Но в момента това не ми пречи. Живея сам, а мисис Бурбанк, която се грижи за къщата, и за това да имам изгладени ризи в гардероба, е свикнала с моите капризи.“

Катрин беше любопитна да види къщата на Норман: изглеждаше специалист по наследени полусрутени имоти!

* * *

Включеното външно осветление не даваше точна представа, но и от пръв поглед бе ясно, че става въпрос за доста впечатляваща бяла вила. Кръглата рампа за коли, свършваше пред входна врата с две крила, над които носталгично се люлееше месингов фенер. Той осветяваше доматеночервена италианска спортна кола с бели кожени седалки, която тъкмо паркираше на алеята.

Норман изглежда си беше вкъщи. В приземния етаж бяха запалени всички лампи, а от полуотворения прозорец долиташе пронизителният, висок глас на Майкъл Джексън. Изглежда имаше някакво парти, за което тя никога не бе предполагала. Беше й необходима цялата смелост, за да не се върне обратно.

Измина доста време, преди вратата да се отвори, въпреки настоятелното й звънене.

— О, каква изненада! Студената Катрин, която си върши сделките с Норман Лонг в полунощ?

— Джанет?

Катрин едва разпозна собствения си глас. Но видът на младото момиче, което бе срещнала в студиото на Норман, бе наистина способен да спре дъха на всеки.

Джанет беше с чудесен тен върху момичешкото си тяло и с нищо друго. Това щеше да рече, че украсените с перли миниатюрни бикини при добро желание можеха да не се броят за част от облеклото. Тя бе гола! А в гордостта, с която бе изпъчила кафявите си гърди, имаше нещо детско, което накара Катрин да забрави шока си.

— Джанет, да не си луда? Как се разхождаш така?

Джанет се хвана за рамката на вратата с едната ръка, в която носеше чаша с кафеникава течност, приличаща на кола. Помътнелият поглед, лекото полюляване и трудният говор водеха до заключението, че в тази кола имаше известно количество ром или уиски.

— Ние празнуваме, Катрин. Влизай!

През оглушителните тонове на музиката се чу мъжки глас, който се смееше и търсеше Джанет. Катрин не се ли бе запитала дали Норман може да противостои на неприкритата подкана на тази малка Лолита? Затова значи той нямаше време да й позвъни!

Необлеченото момиче направи няколко танцови движения пред нея, при което гърдите й се залюляха.

— За т… вое з-здраве, К-Камила… — И опразни чашата, хихикайки.

Но Катрин не се засмя. Беше й унизително ясно, че бе попречила на Норман и това дете при най-многозначителното занимание. Мъжът, когото обичаше, беше плейбой! Отвратителен женкар, който посягаше дори на непълнолетни!

Тя отстъпи назад и се спъна в едно мраморно стъпало, което ограничаваше входа. Почти беше паднала, но успя в последния момент да се хване за една от колоните.

— Хей… къде отиваш…

Джанет излезе и Катрин избяга в дива паника към колата си. Да се маха! По-скоро да се маха от къщата! Старият двигател изскърца затормозено, когато даде газ, и под гумите изхвърча чакъл. Пътят плуваше пред очите й и тя преглъщаше със стиснати зъби сълзите.

— Не плачи, Катрин Галуей! — заповяда си. — Да не вземеш сега да катастрофираш. Няма да принасяш жертва на този мизерен…

Не се сети за нито една дума, която да бе достатъчно лоша, за да окачестви Норман Лонг.

Тя успя като по чудо да пристигне благополучно до малкия си апартамент — дължеше го най-вече на слабото движение. Пред тясното огледало на гардероба се спря и се огледа: бледото лице с пламтящи сини очи й се стори като чуждо.

— Така изглежда само една глупава гъска — прошепна, — която е повярвала на един донжуан! Поздравявам те за твоята интелигентност и твоето познаване на човека, д-р Галуей!

Горчивият й приглушен смях бе много близо до сълзите. Падането от висините на щастието бе много изненадващо и я свари напълно неподготвена. Чувстваше се напълно изпепелена, като празна обвивка, неспособна на каквито и да било чувства, освен безсилен гняв. Не беше същата мъка, която я бе обхванала тогава във фермата, след недоразумението с Норман. Този път тя бе изоставена. Предадена по най-безсрамен начин и направена за смях.

Защо се заплете в тази история от звезди и звездички? Нямаше ли си достатъчно работа всеки ден с последиците от разводи и разбити бракове? С печалните съдби на тези деца, отритнати от живота било то заради много пари, или много малко любов? Наистина ли в продължение на един ден бе мечтала Норман Лонг да бъде баща на нейните деца? Трябва да си е загубила акъла, нямаше друго обяснение за това!

— Мъже! — просъска тя тихо. — Въобразяват си, че могат да си позволят всичко, стига една жена да е достатъчно глупава. Но аз няма да играя тази игра. Край! Повече никой няма да ме наранява и мами!

Катрин си знаеше, че това са само приказки, породени от гнева, но всяка самоизмама бе по-добра от плача. Норман Лонг не заслужаваше дори една сълза! Най-много бой! Жалко, че Сами не беше по-силен. Юмручният удар беше много слаб за такъв мошеник като Норман!

Жарката омраза, която я обхвана от главата до петите, я наелектризира и тя сви юмруци. Точно в този момент иззвъня телефонът. Катрин се изплаши. Норман? Само той можеше да й звъни по това време. Що за лицемерие!

Нямаше никакво желание да слуша извинения, обяснения или лъжи. Да върви по дяволите, заедно със своите целувки и нежни ръце, в които бе попаднала. Тя не се помръдна. Изглежда Норман знаеше, че в жилището, защото звънеше упорито.

Най-после настъпи тишина и тя неволно въздъхна.

Сега имаше нужда само от топла вана, питие и таблетка за сън!

VII

В лекарския кабинет, който Катрин делеше с още две колежки, по обяд нямаше никого. Благодарна за тишината, тя затвори вратата след себе си и се отпусна на стола. Подпря лакти на бюрото и обхвана лицето си с длани. Чувстваше се отвратително. Раменете й увиснаха напред, а ужасните болки в главата изглеждаха по-поносими, когато затвори очи.

„Това е типичен случай на любовна мъка, д-р Галуей! — присмя се сама на себе си. — Истинска любовна мъка примесена със самосъжаление и една безсънна нощ на размисъл за собствената огромна глупост.“

Неочаквано и енергично почукване на вратата я извади от черните й мисли. Катрин с усилие се протегна и потисна въздишката си.

— Да, моля?

— Съществува ли възможност да приемеш, ако те поканя на обяд?

Катрин подскочи.

— Норман?

— Точно така, мила моя. Твоят телефон изглежда има повреда, така че планината трябваше да отиде при Мохамед, както виждаш.

— Нямаше нужда — промърмори тя сухо и се опита да се овладее в известна степен.

Както винаги, бе подложена на невероятната му притегателна сила, без да може да се брани срещу това. Въпреки гнева си забеляза, че Норман изглеждаше фантастично в своето небрежно кожено яке, с подходящи ленени панталони и риза на райе.

— Телефонът ми е наред. Нарочно не вдигах слушалката.

— Нима?

Той не каза нищо повече, но начинът, по който седна на края на бюрото и я погледна, издаваше, че бе решен на всичко. Навярно сега щеше да започне да твърди, че тя само е сънувала чисто голата Джанет на неговата входна врата.

— Какво означава „нима“? — изсъска тя. — Не исках да разговарям с теб нито вчера, нито днес. Никога повече!

Норман сбърчи чело, но тя беше сигурна, че усети усмивка в гласа му.

— Какво те мъчи, скъпа? Котешка мъка? Не си ли вярваш на чувствата?

Катрин подскочи от стола си.

— На тебе не вярвам, Норман Лонг! На тебе и твоите мизерни игрички. Нямам желание да се нареждам в редицата на твоите креватни зайчета. Моля, зачертай ме от списъка си и не ми досаждай повече!

Той изглеждаше все още значително спокоен и равнодушен.

— Можеш ли да ми назовеш поне една причина?

Това беше капката, която преля чашата на търпението на Катрин и тя експлодира. Как можеше просто да си стои, изпълнен със самомнителност, и да се забавлява така с нея?

— За тебе сигурно е било доста вълнуващо да прекараш нощта след мен с една 15-годишна или, от мен да мине — 16-годишна ученичка, но аз мисля, че подобно нещо е проява на лош вкус и е под всяко ниво. Заслужаваш да се обадя, където трябва за твоите перверзни партита с непълнолетни. Съветвам те друг път да затваряш отвън вратата!

Най-сетне успя да го разтърси. Недоумяващата физиономия, с която я гледаше втренчено, бе добре изиграна — навярно много неща бе научил и в своето собствено студио.

— Можеш ли да ми обясниш за какво говориш? — подкани я той. — Ти ми се караш, без да зная в какво точно ме обвиняваш! Аз бях до три часа през нощта на снимки в студиото! Ако беше вдигнала проклетия си телефон, бих ти го казал лично.

— Много смешно! — Катрин сви сърдито юмруци. — Тогава сигурно съм сънувала, че малко след полунощ ти празнува с едно пияно, абсолютно голо момиче в твоята къща.

За известно време цареше мълчание.

— Ти видя ли ме? — прошепна Норман.

— Видът на твоята гологърда, пийнала малка приятелка ми бе напълно достатъчен. А това, че ти изръмжа името й, го чух със собствените си уши. Стига ли като улика? Можеш да си измисляш по-нататъшни лъжливи истории, но аз няма да се хвана на тях.

Норман гледаше доста мрачно.

— Не искам да оспорвам, че Джанет в момента живее при мен. Но какво търсеше ти по това време в моята къща? Сузан не ти ли каза, че ще остана в студиото?

— Ха! — Катрин се усмихна горчиво. — Ти надминаваш себе си. Сега твърдиш, че твоята кукла от приемната трябвало да ми позвъни. Да, разговарях с нея, но тя едва ли знаеше коя съм, защото премълча, че трябва да ми предаде съобщение! Спести ми твоята покъртителна история. Вече не ми е необходим Норман Лонг. Сбогом!

Със сърдити очи, които в този момент бяха почти черни, тя стоеше като нежна фурия в светлосиния си болничен халат. Нещо в поведението й накара Норман да предложи:

— Всеки обвиняем има правото да се защити пред съда.

— Ти не си в съда, Норман. Аз също в нищо не те обвинявам. За тази цел трябва да чувствам към тебе нещо повече от презрение. Ти повече не ме интересуваш, ако искаш да знаеш.

— Как може един човек да бъде толкова твърдоглав и опак! — измърмори той доста високо в своята безпомощност.

— Не крещи, това тук е болница, а не твоето студио!

Болката около слепоочията ставаше непоносима и само отчайващата омраза към Норман и даваше сили да издържи.

— Това ли е всичко, което е останало от твоята любов към мен, Катрин? — попита той тихо и овладяно.

— Благодаря за твоето милосърдие, да!

Раменете й се наклониха напред. Той изглеждаше толкова наранен и засегнат, че младата жена вътрешно потрепери: откъде вземаше смелост за тази комедия? Той беше мошеникът в тази безвкусна пиеса, а не тя. Но за секунда тя бе засегната от това, което прочете в очите му.

— Не може да се стигне далеч с твоите чувства, ако ми нямаш доверие, Катрин — продължи той. — Ти си така убедена в себе си и в правотата на своите обяснения, че аз не искам да ти преча повече. Не зная как ще живееш със съзнанието, че сама си виновна за нещастието си. Но ако ме потърсиш да те извиня, най-малкото ще те изслушам.

— Извинение?! Има да чакаш!

— Толкова по-зле за нас двамата. Следващата крачка трябва да направиш ти, госпожо доктор, иначе това е краят. Сбогом, Катрин!

Тя седеше тихо и чакаше, докато вратата се затвори зад широкия му гръб, след това се отпусна на стола и затвори очи. О, небеса, как й се искаше да се съмнява в истинността на онова, което беше видяла. Но тя бе на двадесет и девет и не се нуждаеше от очила. В момента имаше чувството, че видът на голата пияна Джанет ще я преследва до края на живота й. Нямаше обяснение, което можеше да поправи случилото се.

* * *

На следващата сутрин огледалото на Катрин не я представи в най-добрата й светлина. Предния ден бе вършила работата си като машина: бе се грижила за пациентите, бе ги хранила, поила, дори приспала. Изразходи цялата си енергия и вечерта потъна изтощена в дълбок сън, от който я изтръгна будилникът в обичайното време.

— Изглеждаш ужасно, миличка! — поздрави се тя, преди да застане под ледения душ. След това изпи половин кана черно кафе без захар и прочете сутрешния вестник.

Когато отново сгъна вестника, не можеше да каже какво бе прочела току-що. Под влияние на отвратителното си настроение тя облече една кафява рокля, която бе купила преди, и която изобщо не й подхождаше. Мъртвият цвят правеше кожата й да изглежда прозрачна и още по-бледа, отколкото бе в действителност.

— Е, и? — мърмореше си сърдито. — Кой се интересува от моята външност? Напротив, аз искам да бъда грозна. Тогава Норман Лонг никога не би ме погледнал повторно.

С което се върна точно на темата, която непременно искаше да измести настрани.

Катрин не си блъска много главата дали киселините в стомаха й са предизвикани от кафето, или от тъжните мисли. Тя захапа една препечена филия бял хляб и започна да трупа мръсното бельо в един вързоп, за да може, отивайки на работа, да го даде на пералня.

За кратко се позабавлява с представата си, че всяка от смачканите кърпи е вратът на Норман Лонг, около който бе сключила десетте си пръста. След това погледна часовника си. Бе едва осем без нещо — неподходящо време да се съобщават нерадостни вести на един приятел. Щеше да се обади на Бил през обедната почивка.

Планът на смените в болницата не оставяше възможности за лични проблеми. Рутината на претовареното отделение, което Катрин иначе критикуваше яко, за първи път я изпълни с благодарност. Докато документите на пациентите се трупаха върху бюрото й, а датите за прегледите се уточняваха непрестанно, тя трябваше да се концентрира върху нещо по-важно. Стационарната сестра очакваше бързото й решение, а тя едва бе закопчала последното копче на лекарската престилка.

— Младото момиче от 311 само ли да остане, или мога да сложа втори пациент?

— Откъде да зная? — Катрин погледна плана на заетостта, който сочеше стаята като празна. — Какво му е на детето? Къде са документите?

— Транспортна злополука — обясни сестрата.

— Шок?

— Определете сама — посъветва я сестрата. — Сигурно е само това, че малката от докарването й нито е отваряла очи, нито е изричала една дума. Тя е в съзнание, а прегледът не показа никакви вътрешни увреждания или такива по главата. Момичето се е отървало само с няколко контузии и драскотини, докато шофьорът е тежко ранен.

Катрин погледна болничния картон, в който не фигурираше името, а бе отбелязана само възрастта — около 15 години. Затова пък беше установено алкохолното съдържание в кръвта — в количество, което би убило и голям човек.

— Няма алкохолно натравяне! — изненада се тя. — Младата лейди изглежда е свикнала. Окей, сестро, първо ще я погледна и ще ви съобщя решението си.

В стая 311 бяло памучно перде преграждаше яркото утринно слънце и потапяше помещението в млечна светлина. Слабото момичешко тяло под одеялото изглеждаше по детински нежно. Обърнатият към вратата гръб, изпънатите рамене и тилът с кафяви къдрици бяха първото, което Катрин видя, когато влезе. Тя се приближи.

— Добро утро! — поздрави приятелски. — Аз съм доктор Галуей. Ако ми кажеш с какво име да те наричам, бихме могли да си поговорим малко.

Момичето не помръдна и Катрин придърпа един стол към леглото й.

— Не се притеснявай за драскотините по лицето си — бъбреше тя на опърничавия гръб и напразно се опитваше да разпознае нещо повече от коси, чаршафи и превръзки. — Това ще мине без белези. На твоя приятел обаче положението му е по-лошо. Знаеш ли?

Катрин не можеше да каже точно защо, но бе абсолютно сигурна, че това момиче бе онемяло под въздействието на шока от злополуката. Вдървеното положение на тялото, неравномерното дишане и прибраните крака говореха за смесица от инат, страх, съжаление и безпомощен гняв. Пред нея лежеше дете, попаднало в ситуация, от която не се виждаше изход. Катрин потисна чувството си на съжаление.

— Чувстваш се ужасно, нали? Но това е само един котарак, когото би могла да имаш и без злополуката. Какво пихте всъщност? Бира?

— Кола с ром.

Все пак беше отговор — промърморен във възглавницата и трудно разбран, но беше признак на живот.

— А защо не позволяваш да ти се помогне?

— Глупости. На мене така и така никой не може да ми помогне.

Това пасваше в схемата. Катрин знаеше, че бе въпрос на търпение, докато малката се обърне. Тя се облегна назад и зачака. Най-сетне гърбът се раздвижи, главата се повдигна и Катрин разпозна лицето въпреки двата пречещи пластира върху челото.

— Джанет?!

— Вие? Какво търсите тук?

— Аз работя тук, ако нямаш нищо против.

Джанет се отпусна.

— Това му казвам от трън, та на глог. Една отвратителна злополука!

— Щом така смяташ… Твоят приятел е тежко ранен, знаеш ли?

— Той не ми е приятел. Само един тип от студиото. Оператор или нещо подобно…

Катрин потисна въпроса, който й бе на езика. Какво я засягаше, че Джанет е била с друг мъж на път? Момичето беше нейна пациентка, а не типовете, които използваха слабостта й.

— Знаят ли родителите ти къде си?

— Не.

— Ние сме длъжни да ги уведомим, това ясно ли ти е?

— Глупости!

— Ти си непълнолетна и затова трябва да уведомим твоя наставник. Няма ли най-сетне да ми кажеш кои са родителите ти?

— Това не ви засяга.

Разговорът започна да се върти в кръг. Катрин направи последен опит.

— Слушай, не можеш просто да заемаш болнично легло, когато по принцип ти няма нищо. Ние не можем просто да те оставим на улицата. Ако не ни кажеш как се казваш, ще трябва да уведомим полицията. Или пък младежката служба, ако я предпочиташ.

— Защо искате да ме натопите? В студиото бяхте по-мила.

На Катрин не й хареса, че Джанет използва тази среща като коз, но се опита да остане спокойна.

— Ти си на грешен път, Джанет. Аз съм стационарна лекарка и трябва да реша какво да правя с теб. Това наистина няма нищо общо с факта, че те видях в ситуация, която не подхождаше на годините ти.

— Света богородице! — изруга Джанет нервирана. — Защо всички през главата ми трябва да решават какво трябва да правя? Искам да бъда оставена на спокойствие, това е всичко!

— Услугата ще ти направи законодателят, когато станеш пълнолетна. Трябват ти още няколко години.

— Откъде знаете това?

— Дай ми паспорта си, тогава ще спестим тази безсмислена дискусия.

— Ах, по дяволите!

Катрин си спести отговора. Тя знаеше много добре от кого би могла да научи подробностите около Джанет, но се колебаеше да използва тази възможност.

— Вижте какво. — Джанет опита с друг тон. — Не искам нищо от вас, освен да стана, да се облека и да изчезна. В случай, че лечението струва нещо, имам достатъчно пари, за да го заплатя. Просто забравете, че сте ме виждала, докторе!

Естествено, че нямаше проблеми с парите, щом като се занимаваше с мъже като Норман Лонг. Катрин вече бе предположила нещо подобно. Въпреки вулгарния си език Джанет приличаше на момиче от добро семейство, което е тръгнало по кривия път. Катрин притежаваше достатъчно опит с пациенти от нейния тип. Трябваше да се обади на Норман Лонг! Джанет е била негова приятелка. Той носеше част от вината, че на тази възраст, още почти дете, тя имаше речника и поведението на проститутка.

Джанет присви очи.

— Какво ще правите, докторе?

Катрин се колебаеше, но след това реши да каже истината.

— Ще се обадя на Норман Лонг. От него със сигурност ще получа данните, които ти криеш.

Тя очакваше гневен протест, изблик на ярост, но нищо подобно не се случи. Напротив, лицето на момичето се отпусна — изглежда намираше предложението за възможно. Накрая дори се появи нещо като ухилване върху бледите устни.

— Ударът ще го съкруши, когато разбере какво се е случило, но той навярно е единственият, който може да оправи тази бъркотия. Окей, позвънете на добрия Норман!

— Нямаш нищо против?

Катрин не можа да прикрие изненадата си.

— Да, защо не — отговори Джанет. — Той ще ме вдигне във въздуха, но това няма да промени нищо. Знам, че ще ми помогне, ако го помоля за това. Той не може да ми откаже, докторе!

Последното изречение беше страничен удар, който засегна Катрин като бодване с нож. Тя потисна въздишката си и дръпна стола назад.

— Окей, ще разговарям с него. Дотогава ще останеш в леглото и няма да напускаш тази стая. И никакви номера, Джанет!

— Е, няма повече. Ще очаквам посещението на Норман. Обзалагам се, че ще дойде веднага, щом разбере.

— Това е най-малкото, което може да направи за теб.

Катрин наблегна на последната дума. По всичко изглеждаше, че трябваше да се подготви за неотложна среща с Норман Лонг.

VIII

Макар че Катрин рядко помнеше числа, знаеше наизуст номера на студиото на Норман. Докато чакаше да я свържат, тя барабанеше нервно с химикала върху папката. Обади се Сузи, звездата от приемната му.

— Невъзможно, мис Галуей, мистър Лонг не бива да бъде безпокоен. Производството изостава вече с два дни. Няма нещо, което да е достатъчно спешно, за да рискува едно по-нататъшно забавяне.

— На бас, че аз имам едно! — Катрин запази спокойствие. — Кажете на мистър Лонг, че неговата малка приятелка е претърпяла катастрофа и лежи в болницата. Ако до десет минути той не ми позвъни в болницата, ще уведомя младежката служба и полицията…

— Вижте…

— Не е необходимо. Не губете нищо от десетте минути, скъпа. Иначе ще имате големи ядове с вашия шеф.

С върховете на пръстите си тя остави слушалката и седна да чака. Беше й зле, а сърцето й биеше неравномерно. Раздразнено преосмисляше разговора с Джанет. Не, не беше честна спрямо нея. Тя просто не можеше да бъде честна и това не беше база за успешно лечение. След като поговореше с Норман, щеше да прехвърли на колега случая. Това беше единствената възможност да не направи грешка, за която по-късно да се упреква.

— Д-р Галуей, какво става с 311? Спешно се нуждаем от още едно легло и…

— Тогава вземете отнякъде другаде, а не от 311! По дяволите, човек може ли да телефонира поне веднъж на спокойствие?

Нейното внезапно избухване затрудни стационарната сестра, която излезе през вратата с полуотворена уста.

— Естествено, докторе. Извинете, аз мисля…

Катрин изстена примирено.

— Не, оставете. Аз трябва да се извиня. Съжалявам, държах се отвратително. Това е само… имам няколко проблема, и ще ви бъда благодарна, ако ме оставите да помисля.

— Разбирам…

Тъкмо защото обикновено Катрин се отнасяше добре с колегите си и сестрите, фактът, че бе изпуснала нервите си, направи впечатление. Но сега тя не можеше нищо да промени, защото точно в този момент звънна телефонът.

— Галуей — каза тя, макар да знаеше кой точно се обажда.

— Катрин, това да не е трик от твоя страна, само за да чуя извинението ти? Добре, ще се видим тогава.

Тя пое дълбоко въздух и преброи до десет, преди да може да отговори с полусигурен глас.

— Качвай се в колата и идвай веднага. Нямам друга причина за обаждането си.

— Какво означава това? Сузи спомена нещо за някаква приятелка и катастрофа? Ранена ли си?

— Не става дума за мен. Джанет е катастрофирала тази нощ и се нуждае от помощта ти.

— Джанет?! — Уплахата му прозвуча истински. — Какво се е случило? Тежко ли е ранена? Кажи ми истината!

— С удоволствие, ако не ме прекъсваш повече. Самата Джанет е била очевидно с предпазен колан и има само няколко безобидни драскотини. Шофьорът е значително по-зле. Той е бил също като нея мъртвопиян. Джанет отказа да си съобщи данните. В началото изобщо не говореше.

— Типично за нея! Когато това момиче се заинати, прави го както трябва.

Норман изглеждаше затруднен. В гласа му се долавяше по-скоро колебливата констатация на безпомощен баща, отколкото на загрижен любовник. Но за съжаление той беше последното!

— Била е прегледана от психиатър, но когато я разпознах, не можа да продължи ролята си. Момичето не желае да вижда никого, освен тебе. Най-добре би било да дойдеш колкото се може по-бързо, иначе болницата ще следва каналния ред и ще уведоми младежката служба и полицията. Попитай за д-р Малори, ако искаш да отидеш при Джанет. Той е нейният лекуващият доктор.

— Аз мислех, че си ти…

— Предавам случая на д-р Малори. Той ми се струва най-добрият от всички.

Сега тя можеше вече да затвори, но задържа слушалката в ръка. Чуваше дишането на Норман и й се стори, че вижда лицето му с поразителна яснота пред себе си.

— Ти бягаш, Катрин?

— Мисля, че това е прекрасен шанс Джанет да получи най-доброто лечение. Трябва да й се помогне да излезе от тинята, в която е затънала от мъже като тебе, Норман. Считам за престъпление онова, което направи с нея!

Катрин не остави време на Норман да възрази нещо и тракна слушалката в нов пристъп на неудържим гняв. Едва когато се овладя, тя информира Дан Малори за неговата нова пациентка.

— Бих ви помагал с удоволствие — изненада се той, — но защо се отказвате от момичето? Тъй като работите по проекта „Мендес фемили“, този случай е точно във вашата специална област.

— Аз познавам този Лонг — призна тя против волята си. — Честно казано, моето мнение за него е едностранчиво и твърдо, така че не мога да бъда обективна. А и лично съм ангажирана много.

Дан се съгласи с аргумента.

— Така да бъде. Оставете ми болничния лист тук.

— Благодаря, Дан. — Катрин облекчено стана. — И ако мога някога да направя нещо за вас, обадете ми се.

* * *

Сега трябваше да уведоми само Бил. Бе вече следобед, когато й се удаде възможност за това.

— Катрин, скъпа, най-сетне! Тук цари такава бъркотия, че още не съм се сетил да ти благодаря — превари я Мендес, преди тя да успее да вземе думата. — Едно ти обещавам обаче: следващия уикенд ще получиш от най-хубавата текила на чичо Бил! Ние всички сме поразени от твоето дипломатическо изкуство.

— Момент, Бил — прекъсна го тя. — Какво се е случило? Слънчев удар ли си получил? Рибата още в морето, а ти гласиш тигана. Нищо не постигнах при Лонг. Навярно той ще продаде фермата.

— Той вече го направи. Направи го, ангелче!

Катрин имаше глупавото чувство, че говори с някакъв луд.

— Какво, по дяволите, празнувате тогава? Вашето погребение?

— Нашата свобода, Катрин Галуей!

— Навярно трябва да звънна пак, когато изтрезнееш, Бил Мендес!

— Милинка, ти знаеш, че по това време на деня пия само кафе.

— Тогава можеш ли най-сетне да ми кажеш какво се е случило? Кому бе продадена фермата?

— На мене! Можеш ли да си представиш това? За символичната сума от 100 долара проектът „Мендес фемили“ има правото на привилегирована покупка относно фермата на Меткинс. Днес пристигна писмото от адвоката. Утре рано заминавам за Ейпъл Вали и ще оправя нещата.

Катрин се хвана здраво за ръба на бюрото, защото лекарският кабинет се залюля пред очите й.

— Катрин, още ли си там? И така, писмото е валидно, датирано от завчера.

Завчера! Значи Норман беше уведомил адвоката си преди обеда след нощта, която двамата бяха прекарали заедно! Какво беше това, заплащане? Един язвителен знак с пръста, че не се касае за любов, а че той само бе купил и продал?

— Не можеш да си представиш колко се радваме всички, Катрин — продължи Бил. — Този уикенд трябва непременно да, дойдеш, ще празнуваме! Обещаваш ли?

— Окей, обещавам. Довиждане, Бил…

Това беше обещание, което тя и не мислеше да сдържи. Да отиде в тази ферма, която Норман бе подарил с коварен жест, беше свръх силите й. Как би се радвала на това решение, ако не беше случката с Джанет! Без Джанет това би било страхотно доказателство за любовта на Норман. Сега се чувстваше като ударена през лицето.

— Това беше подло, Норман Лонг! — просъска тя и сви юмруци така, че ноктите й се забиха болезнено в дланите. — Ти си най-голямата гадост под слънцето, най-лошата…

Би могла да продължи безконечно списъка, но думите не я задоволяваха. Бяха прекалено слаби, за да опишат гнева, който чувстваше. За първи път Катрин разбра не само теоретически, а и дълбоко в душата си какво точно усещаха нейните пациенти, преди да се опитат да посегнат на живота си. Тя не бе застрашена, но вече познаваше изкушението, съдържащо се в представата да не чувства нищо и да не страда повече.

Но явно това не бе всичко. Съдбата й нанесе поредния си съкрушителен удар в лицето на Дан Малори, с когото четири дни по-късно случайно се срещнаха пред кафемашината. Беше понеделник, а дългият самотен уикенд, който Катрин бе прекарала в града, се бе отразил върху настроението й.

— Хей, Катрин! Как беше нашата обща пациентка през уикенда? — поинтересува се Дан, докато духаше в чашката с горещо кафе, за да може да го пие.

— Здравейте, Дани, за кого говорите всъщност? — тя нямаше настроение за загадки.

— Забравихте ли? За малката Джанет. Истински ме изненада, че такъв мениджърски тип като този Лонг бе съгласен с решението, но изглежда е разумно. Мисля, че обкръжението на себеподобни ще повлияе добре на Джанет.

Джанет! Изглеждаше невъзможно да се избегне това момиче с неговите проблеми.

— Решение? Какво решение? Изпратихте ли Джанет при родителите й?

Дан отпи от кафето си.

— Що за въпрос? Трябва да е пристигнала вече при Мендес! Лонг държеше лично да я откара. Ежедневието с младежите на фермата ще й се отрази добре, досега тя е живяла като в стъклен кафез.

Катрин се подпря на автомата.

— Ако добре разбирам, вие сте изпратили Джанет във фермата на Меткинс при Бил и тя сега е там?

Дан кимна учудено.

— Не бяхте ли при него? Той изглежда е пропит от своите идеи. Проектът е заинтересувал официалните градски власти…

Зелено-белите плочки на изхода на болницата заплуваха пред очите й. Джанет във фермата!

— Не ви ли е добре, Катрин?

Дан Малори я гледаше загрижено.

— Всичко е наред. — Тя се опита да се усмихне. — Малки проблеми с кръвното, но кафето ще ми подейства добре. Ще се видим после при визитацията.

Облекчено видя, че Малори се отдалечава. Чувстваше се така, сякаш някой бе издърпал земята като килим изпод краката й. Всичко заговорничеше срещу нея. Оттук нататък отпадаше всякаква по-нататъшна съвместна работа с Бил. Беше съгласна с Дан, що се отнасяше до лечението на Джанет, но не искаше да среща нито нея, нито Норман отново. Навярно той празнуваше като голям благодетел.

Животът й, който бе така регулиран и подреден до момента, в който се появи Норман Лонг, внезапно загуби своя смисъл. А след него и мечтата да зареже работата в болницата и да подпомага Бил в неговите изследователски проекти. Край! Всичко бе минало!

От мрачните размишления я извади пиукането на малката кутийка, която носеше в джоба на мантата си.

Едва ли бе очаквала, че един доста развълнуван Бил Мендес ще е този, който искаше да говори с нея.

— Сега имам достатъчно време да обърна внимание на твоите настроения, Катрин. Но стига толкова! — получи тя вместо поздрав.

— Настроения? — Бе очаквала молби, увещания, но не и нескрит гняв и сърдити упреци. — Възможно ли е да бъркаш нещо, Бил?

— Не е възможно, скъпа! Навярно си мислиш, че след като нямаме изричен работен договор, просто можеш да ме зарежеш. Ти, която винаги си държала много на това да цари справедливост и никой да не бъде пренебрегнат. А сега как виждаш положението ми?

— Моля те, не се вълнувай, Бил, всичко ще ти обясня — опита се да го успокои.

Безуспешно. Той не й позволяваше да вземе думата.

— Не е необходимо да ми обясняваш, Катрин! Познавам твоята проклета гордост, а изглежда, че Норман очевидно е същият дебелоглавец. Според мен вие можете да продължите този дуел до края на живота си, няма да се бъркам, но нещо ми намирисва…

Тя се хвана на въдицата и веднага запита:

— И какво по-точно?

— Нещо, което веднъж ти бях казал. Че трябва да разделиш частния си живот от служебния си ангажимент за в бъдеще. Ти не си някаква тийнейджърка, а зряла жена, и не можеш да ме заблудиш, че губиш ума и дума при вида на един мъж. Очаквам в петък следобед да дойдеш във фермата и най-сетне да поемеш работата си, ясно?

Навярно Бил би се засмял, ако знаеше колко реално я бе преценил. Неговият сарказъм обезоръжи Катрин.

— Но само ако ми гарантираш, че няма да срещам нито Норман Лонг, нито твоята новопостъпила партида.

Смехът на Бил прозвуча остро.

— Изисквания можеш да ми поставяш, само когато самата ти станеш шеф, Катрин! Докато аз съм такъв, искам от тебе да се грижиш за себе си. Много съм ти благодарен за всичко, което направи за нас, но заради това няма да те оставя да ме водиш за носа. Това беше всичко. До петък.

— Бил! Слушай, Бил…

Мълчание. Той просто беше затворил! Катрин се почувства като в студентските времена. Великият професор Мендес скастря дребната студентка и тя става послушна. Респектът и симпатиите, които изпитваше към него, не й позволяваха да игнорира телефонното обаждане. Той й даде време да помисли, но доколкото я познаваше, тя щеше да стигне до края. Неговото приятелство беше нещо, от което Катрин не искаше да се отказва, макар и да рискуваше да види Норман. Имаше ли наистина разлика, дали щеше да го вижда пред себе си, щом затвореше очи, или като реална личност? Колкото повече искаше да го забрави, толкова по-малко й се удаваше това.

Фактът, че той съвсем не отговаряше на представата, която си бе създала за него в онази особена, вълшебна нощ в малкия мотел, не преставаше да я измъчва. Коя бе причината, дали това, че дълбоко в себе си тя беше наранена, или че „главата“ Норман Лонг още не бе приключена?

Скоро щеше да узнае това. Във фермата на Меткинс — там бяха корените на това зло, и там трябваше да ги изтръгне, ако искаше някога отново да бъде щастлива!

IX

Катрин отби колата върху пясъчната ивица, която водеше към фермата, и намали скоростта. Тя не бързаше да срещне Бил, и любопитно спря, забелязвайки двете фигури, която боядисваха вратата на навеса за инструменти с тъмнокафява боя.

Едната от тях несъмнено беше на Сами Мендес — с черни джинси и яркочервена тениска, която подчертаваше мускулите му, но явно не бе съвсем подходяща за тази работа.

Наред с него работеше едно момиче. Беше нежно същество с широки работни панталони, пъстра тениска и шапка, която Катрин познаваше много добре: нейната собствена.

Сами трябва да бе забелязал колата й, но се преструваше на много зает, което накара Катрин да се усмихне. Тя допусна, че след последната им среща на старото пристанище младежът наистина не знаеше как да се държи.

— Хей, Сами! — поздрави от отворения прозорец на колата. — Днес е хубав ден. Как си?

Той чисто и просто пусна четката да потъне в боята и й се ухили. Но това вече не беше молещото втренчване, което в последно време й беше лазило по нервите.

— Катрин! Не е за вярване, че се появи отново. Ако търсиш Бил, той е в главната къща. Има разговор с архитекта.

Тя помисли, че не е чула добре.

— Архитект ли каза?

Усмивката на Сами стана по-широка.

— Случват се и чудеса в края на пустинята. Може да се каже, че стартираме в двадесети век. Ще се обновява квартирата на отбора.

— Да не би да се е повишил жизненият ви стандарт?

— При нас не. — Сами хвърли многозначителен поглед към момичето, което продължаваше да боядисва. — По-скоро при бащата на Джанет! Той току-що обясни, че е платил преустройството.

Джанет?

Когато Джанет се обърна, Катрин разбра защо не бе успяла веднага да я разпознае. Между светското момиче в студиото, пияната Лолита, облепената с лепенки жертва на злополука и младото момиче с пръски от боя по лицето зееха светове. Най-сетне тя изглеждаше като шестнайсетгодишна и ясната несигурност в погледа й се наби за първи път в очи.

— Здравей, Джанет! — поздрави я приятелски и получи една лека усмивка.

— Здравей, докторе!

— Ела, Джанет! Катрин няма да те ухапе, тя е едно първокласно момиче, можеш да ми вярваш!

Сами в ролята на закрилник! Катрин се опита да потисне усмивката си.

Постепенно нещата започнаха да й се изясняват: явно оздравителният душевен процес при брата на Бил бе вече започнал — можеше ясно да се забележи, че той се радваше на възхищението на Джанет. Но какво бе казал за нейния баща?

— Каква е тази история? Твоят баща ще заплати преустройството на фермата?

— Това е най-малкото, което може да направи, след като новата му жена ме изхвърли от къщи.

— Така ли?

— Бащата на Джанет е Роман Пейсли, не знаеше ли? — намеси се Сами.

Даже и Катрин бе чувала вече за всемогъщия студиен шеф.

— Този Пейсли?

— Точно той. Беше женен за кратко време за една филмова звездичка, която е с шест години по-голяма от Джанет. Трябва да е отвратително женище, във всеки случай е правила на Джанет мръсотии пред баща й.

Това, което стоеше между редовете, Катрин познаваше от болничните информации. Бягството на Джанет от училище, упоритите опити да привлече вниманието на баща си чрез глупости и всичко останало. Пейсли можеше да бъде доволен, че единствената му дъщеря не бе попаднала в обкръжението на наркомани.

— Бях изхвърлена от къщи и се подслоних при Норман — обясняваше Джанет тихо. — Беше му ясно, че не мога да се разбирам с новата жена на татко. Първоначално ходех и на училище. Но след партито беше естествено трудно и Норман ме изпрати вкъщи.

Катрин мислеше, че разбира за какво говореше Джанет. Но въпреки това тя постави въпроса:

— Какво парти?

— Няколко господина от „Хай скуул“ и техните приятелки. Бях им обещала, че ще направим едно истинско старовремско холивудско парти с всичките му удобства. Къщата на Норман е идеална за тази цел. Икономката изчезва към шест, и ако той, както тогава, прекараше нощта в студиото, къщата бе свободна.

Сякаш бомба избухна в главата на Катрин. Нещо забуча в ушите й, спря дъха й и я накара да се отпусне на седалката. Трябваше да се изкашля, преди да може да произнесе:

— Аз ви попречих страшно…

Джанет беше благодарна, че младата жена не спомена нито дума в какво състояние й бе отворила вратата.

— Помислихме, че е Норман. След това настроението щеше да се развали. Все още не съм разбрала защо след два дни той ме изпрати вкъщи. Вие ли му казахте?

Катрин беше като ударена.

— О, някои неща му казах. Даже прекалено много, ако искаш да знаеш точно.

Сами се намеси отново.

— Знаеше ли, че този Лонг, който ни продаде фермата, е кръстник на Джанет? Смешна ситуация, нали?

Това беше вече прекалено.

Катрин избра бягството напред. Тя запали отново колата и махна на двамата вяло с ръка. По щастливо стечение на обстоятелствата никой не идваше насреща и тя можеше да паркира колата си на сянка в старата конюшня, където винаги бе стояла. След това сведе рамене над кормилото и отпусна глава върху него.

Съзнанието на Катрин беше напълно объркано и блокирано. Затова пък сетивата й възприемаха с двойна яснота потискащата жега в колата, праха във въздуха, който бе вдигнала с гумите, мириса на бензин и гуми и много отдалеч на кафе.

Разказът на Джанет я шокира истински. Тя не се чувстваше способна да слезе и да отиде до къщата. Нещо тъмно я накара да остане седнала и да види точно размера на щетите, които бе направила от глупост, криворазбрана гордост, нетърпение и мнителност.

Нямаше нищо, което да я извини. Самият спомен за това, как бе упреквала Норман, я накара да замръзне въпреки високите температури. Тя бе разрушила собственото си щастие!

— Здравей, Катрин! Супер е, че си отново тук! Как е в Лос Анжелис? Видя ли вече нашата напоителна система за зеленчуковата градина?

Група млади хора, които живееха във фермата, наобиколи колата й и тя не можа да избегне общия им поздрав. Сред тях имаше и добри приятели и те не й дадоха шанса да продължи изброяването на собствените си несъвършенства.

Едва по-късно, когато седеше с Бил в работния му кабинет, тя не можа да се сдържи да не попита:

— Норман Лонг каза ли ти какво се случи?

Бил си палеше лулата и разглеждаше бледите й, фини черти, които на светлината на абажура изглеждаха още по-прозрачни.

— Много хора казаха много неща. Сами — за някакъв бой в кръчма, Ред — някакви намеци за кобили и жребци, Джанет спомена за шега, която ти е разиграла, но двамата, които истински ме интересуват, са потънали в мълчание.

Катрин се отпусна още по-дълбоко в старото кожено кресло, в което се сгуши с прибрани крака.

— Аз обърках всичко.

— Така ли мислиш? — Бил се обви в дим от лулата.

Тя си спомни забележката, която й бе направил при последния им телефонен разговор.

— Когато става дума за Норман, аз губя ума и дума. Аз… ах, какво говоря! Във всеки случай му казах неща, които са непростими. Помислих, че Джанет е негова любовница, и го заплаших с полиция.

— Една простима глупост, щом като ситуацията е била такава. Кажи му, че съжаляваш.

— Не мисля да се извинявам!

— Виждаш ли! — Бил почука с лулата срещу пепелника. — В това е проблемът: ти си нещастна, останала си само кожа и кости, но твоята проклета гордост не ти позволява да си признаеш грешката.

— Никога не съм твърдяла, че съм безгрешна. Но не можеш да назовеш някого престъпник, а на следващия ден да кажеш: „Съжалявам, скъпи. Малка, заблуда от моя страна, излъгала съм се“.

— А защо не?

— Откъде черпиш оптимизма си, Бил? Той ми липсва, можеш да ми вярваш.

— Това са само претексти. Централният проблем при теб е прекалено голямата порция лична гордост. Отчасти тя е оправдана — за едно малко момиче от Фресно ти наистина постигна доста. Но ако ти сега не направиш завой, ще бъдеш една много самотна жена. Не бива да гледаш на всяка връзка с недоверие, само защото случайно бракът не ти харесва, както е при твоите родители.

Катрин трепна.

— Лъжеш се, аз…

Под усмивката на Бил тя замълча и направи гримаса.

— Виждаш ли — продължи той. — Точно това беше, което не ми харесваше в отношенията ти с Питър. Той беше много млад и слаб за тебе. Ти беше водещата от двамата и с изключение на страстта му към спорта той никога с нищо не можа да се наложи. От какво се страхуваш, Катрин? От това, че някой друг ще бъде по-важен от теб? При добро партньорство има едно равновесие, другият споделя същата съдба.

— Не би ли било по-разумно да се обърнем към професионалните неща? — отклони темата тя и Бил се съгласи.

Макар че през остатъка от вечерта Катрин не бе в настроение, той повече не я упрекна. Но тъкмо по този начин успя да я накара да си легне замислена и без да й се спи. Пъхнала ръце под тила си, тя дълго размишлява изморено над разговора им.

Обикновените шумове на фермата се промъкваха през високо вдигнатия прозорец на Катрин. Сякаш отвън времето беше спряло. Духаше слаб вятър и някъде похлопваше прозорец. Някаква кола спря пред къщата. „Сигурно е Ред Милър, който се връща от обиколка по кръчмите на Ейпъл Вали.“

В основата на всички терзания на Катрин стоеше един въпрос: Беше ли й скъпа любовта на Норман, че да тича след него и да си признае грешката? Отговорът бе така прост и кратък: Да!

Достигнала веднъж до тази точка, на нея й се искаше веднага да стане и да замине за Лос Анжелис. Но тогава я налегна умората.

* * *

Когато отново се събуди, слънцето хвърляше ивици злато напречно върху леглото й и от двора се долавяше весел смях. Малко преди обяд! Защо Бил не я беше събудил?

Тя скочи от леглото, но първо трябваше да стъпи здраво на краката си, защото й се зави свят. Докато вземаше душ и се намъкваше в джинсите и червено-синята раирана блуза, бе изпълнена с желание да приведе в действие взетото през нощта решение. Дори и Бил да й се разсърдеше, тя трябваше да отиде в града. Мисълта, че с надменност и арогантност бе наранила мъжа, когото обичаше, беше непоносима. Тя трябваше да види Норман, колкото по-скоро, толкова по-добре!

Търсейки Бил, тя се спъна в два крака в изтрити каубойски ботуши, които се подаваха изпод колата й.

— Ред? Какво, по дяволите, правите с колата ми?

— Добро утро, Катрин! Изглеждате прекрасно, като животворната пролет!

В желанието си да го отмине възможно най-бързо, тя пренебрегна комплимента на стария човек.

— Колата ми бе напълно в ред. Какво майсторите по нея отново?

Любимото хоби на Ред й спестяваше значителни разноски по сервизите, но в момента тя не се нуждаеше от скъпоценните му услуги.

— Изцяло износени спирачни накладки ли наричате в ред? — промърмори старецът.

— Ред, моля ви, налага се да замина за Лос Анжелис! Трябва ми колата, не можете ли да побързате?

— Още малко и ще стане. Между впрочем, Бил ви търсеше. Поръча да ви кажа, че ви чака в стаята със седлата.

— В стаята със седлата? Какво прави в този прахоляк там?

— Зная ли? — Гласът му прозвуча приглушено под колата й.

Катрин натисна скърцащата дървена врата към старата конюшня и се стъписа за момент, докато очите й свикнаха с тъмнината. Боксовете за коне бяха празни и с всяка крачка вдигаше облачета прах под спортните си обувки. Вратата към стаята със седлата беше открехната и тя чу как някой отваря сандъци и ги затваря. Катрин премина покрай боксовете точно в момента, когато мъжът, който работеше там, се изправи.

— По дяволите, Ред, къде са кожените… — Той спря.

— Норман!

— Ах!…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.